Wilhelm Busch

Variaţiuni pe o temă dată

Wilhelm Busch

Variaţiuni pe o temă dată

Mici povestiri

Volumul III

EDITURA

LUMINA LUMII

1996

Wilhelm Busch

Variaţiuni pe o temă data

Mici povestiri

Volumul trei

Copyright © Quell Verlag, Stuttgart 1952

Cuprins

Reproşul minunat 4

Tema 5

„Cum se îndura un tata de copiii lui" 10

Iertarea 10

Singuraticul 14

Cum am ajuns sä lucrez cu tinerii 16

O sărbătoare de Paşti ratată 20

Lupta unui păcătos 22

Crucea din baltă 25

Ajuns din urmă 28

Chemarea 31

Clopoţelul spart 35

Ceartă în toată casa 38

„Nu mai pot!" 41

Mâna cea puternică 43

„Când Cuvântul Tău nu va mai avea valoare..." ... 45

Arestarea 49

Sărac în duh 53

„N-am ce face cu Golgota" 57

Fereastra-amvon 59

„Nu pot...!" 62

Cântăreţul 66

Cântarea din mijlocul haosului 68

Felinarul dragostei 72

Diapozitivele 74

Pastorul Fritz 77

„O, Teo!" 75

Cine-i curăţă lui Dumnezeu pantofii? 82

Reproşul minunat

Pe marginea străzii stăteau doi bărbaţi, evident doi mi-

neri, după cum se putea vedea după cicatricile albastre de

pe feţele lor.

Când am trecut pe lângă ei, unul m-a salutat:

- 'nâ ziua, domn' pastor!

M-am apropiat de el:

- Ne cunoaştem?

El a râs.

- Păi, clar! V-am auzit de multe ori predicând. Şi apoi i

s-a adresat celuilalt: ăsta este deci pastorul cu tineretul!

Un om foarte cumsecade! Numai - are din păcate o păsă-

rică!

Cred că cititorii mei cunosc această expresie. Englezii

spun „spleen"; şvabii explică: „îi lispeşte o doagă!"; ber-

linezii spun că ai un „tic" - şi în zona minerâ Ruhr şi în

alte zone i se spune „păsărică", dacă un om are un dome-

niu în care nu te poţi baza întru totul pe el.

Când omul a spus acest lucru foarte liniştit, mi-a cres-

cut totuşi puţin tensiunea, deşi, ca pastor în zona Ruhr,

eşti „luat peste picior". Aşa că am izbucnit supărat:

- Ce am? O păsărică?

Dar minerul nici nu mi-a băgat în seamă protestul, ci a

repetat foarte liniştit:

- Deci - un om cumsecade - numai că - are o păsărică.

Vorbeşte tot timpul despre Isus.

- Omule! am strigat bucuros. Ceea ce aţi spus, pentru

mine este de parcă mi-aţi fi acordat o medalie! Da, această

faimă vreau să o am: Vorbeşte tot timpul despre Isus! nu-

mai că - din păcate - nici nu merit această medalie. De

câte ori nu am vorbit numai fleacuri. Dar - Ştiţi dumnea-

voastră? Isus merită efectiv să se vorbească tot mereu

despre El. Spuneţi-mi: îl cunoaşteţi pe Isus?

Atunci, minerul s-a întors râzând spre celălalt ortac:

- Vezi, iar începe!

De cum vorbeşti despre Isus, treci prin tot felul de

situaţii, şi apoi întâlneşti alţi oameni care vorbesc şi ei

despre Isus şi care trec şi ei prin situaţiile lor. Despre aces-

te situaţii va fi vorba în această carte.

Şi dacă pe parcurs, cuvântul „eu" va apare nepotrivit

de des, atunci trebuie totuşi să ştiţi, că nu eu sunt cel im-

portant, ci numai Numele lui Isus.

Am intrat puţin în camera de zi. Fiica mea era la pian:

- Ce cânţi? am întrebat-o.

Mi-a răspuns:

- Variaţiuni pe o temă dată.

Atunci m-am gândit, că acesta este titlul potrivit pentru

mica mea carte. Povestirile mele sunt variaţiuni pe tema

Isus. Căci:

„... Viaţa mea n-are valoare

Aici jos pe pământ.

Ce mi-a dat Isus,

Merită toată dragostea."

Tema

O istorie biblica

Bărbaţii s-au oprit speriaţi.

Ultimii doi, care au mai rămas puţin pe ţărm şi care

tocmai voiau să lege barca, s-au speriat atât de tare, încât

parâma le-a scăpat din mână şi a căzut în apă.

Acum nu se mai auzea decât plescăitul liniştit al valu-

rilor care se spărgeau de ţărm. Altfel, era linişte de tot,

nefiresc de linişte.

Apoi - oamenii au tresărit de spaimă - s-a auzit din nou

- acel strigăt înfiorător! Este un animal? Un om?! Un urlet

sălbatic, un râs nebunesc...

Oamenii au rămas din nou nemişcaţi, s-au privit unii

pe alţii dezorientaţi... Numai primul din ei, pe care îl nu-

meau „învăţătorul", a păşit liniştit înainte, de parcă nu ar

fi auzit nimic.

Atunci, de după colţul unei stânci, a apărut un băiat

fugind - alb ca varul. A trecut în goană pe lângă învăţător

- direct în mijlocul bărbaţilor.

- îndrăcitul! a strigat el. îndrăcitul!! şi apoi a alergat

gâfâind mai departe.

Din nou s-a aşternut liniştea. Bărbaţii s-au uitat după

băiat. A alergat de-a lungul ţărmului lacului - până la o

pădurice de stejari, unde o turmă de porci se bălăcea în

bălţi sau mânca cu mare gălăgie ghindele căzute pe jos.

- Ce s-a întâmplat? 1-a întrebat bătrânul păstor, care

stătea nemişcat pe o stâncă.

- îndrâcitul! a strigat băiatul - încă gâfâind. Păstorul nu

a spus nimic, dar şi-a apucat ciomagul...

Bărbaţii, care tocmai sosiseră cu barca, l-au privit pe

învăţătorul lor. Acesta se apropia tot mai mult de stânca

din spatele căreia se auzise urletul îngrozitor.

Şi apoi - bărbaţii s-au dat înapoi - apoi a năvălit o arătare:

o fantomă groaznică în acel loc sinistru. Era un bărbat

gol. Pletele îi fâlfâiau nebune în jurul capului. în mâna

dreaptă avea o piatră mare, de parcă ar fi vrut să omoare

pe oricine i s-ar fi pus în cale. De încheietura mâinii lui

stângi atârna un lanţ rupt.

Dar toate acestea, bărbaţii abia au apucat sä le vadă.

Ceva îi forţa parcă sâ-1 privească pe omul sălbatic direct

în faţă. O faţă diavolească! în ochii tulburi se vedea mânie

satanică, chin de nedescris, poftă de fiară.

Acum, îndrâcitul s-a năpustit asupra învăţătorului - şi-

a ridicat mâna şi mai sus, ca să arunce piatra - ucenicii au

ţipat... atunci... s-a petrecut un lucru ciudat:

învăţătorul s-a oprit liniştit. îndrâcitul a pus ochii pe

ţintă - apoi a tresărit... a dat drumul la piatră... şi în mo-

mentul următor a căzut ca un pom tăiat la picioarele

învăţătorului şi a început să scheaune ca un câine chinuit.

Atunci, bărbaţii au prins curaj şi s-au apropiat. Bărbatul

sălbatic se afla în genunchi înaintea învăţătorului şi îşi

întindea mâinile spre el, a rugăciune. Gura lui era închisă.

Dar - sinistru şi înfiorător - din gura închisă s-a auzit un

ţipăt:

- Nu! Nu! Nu mă chinui! Ce am eu de-a face cu Tine,

Isuse, Fiul lui Dumnezeu! Pleacă! Lasâ-mâîn pace! Pleacă

odată! Nu mă chinui!

Unul din bărbaţi şi-a dus mâna la barba căruntă:

- Strigă dracii din el. O, Doamne! Iadul este aici printre

noi!

- Iadul este aici printre noi..., au murmurat ceilalţi.

Şi apoi totul s-a petrecut uimitor de repede. învăţătorul

a întrebat foarte aspru:

- Care-ţi este numele?

- Nu avem nume. Dar suntem mulţi! O, atât de mulţi!

au strigat demonii. Suntem o legiune! Şi apoi au scâncit:

Avem nevoie de un loc unde să locuim! Apoi, alt ţipăt

ascuţit: Porcii! Porcii!

- Fie! a spus învăţătorul maiestos. Apoi omul a căzut la

pământ cu un strigăt puternic. Se afla la picioarele învăţă-

torului ca mort.

în clipa următoare, din păduricea de stejari s-a auzit un

ţipăt speriat. Când bărbaţii au privit întra-colo, au văzut

porcii fugind ca nebuni, lovindu-se de copaci, îngrâmâ-

dindu-se unii peste alţii, ţipând sinistru... şi apoi... totul s-

a petrecut atât de repede - câţiva au început să fugă spre

gardul dinspre ţărm. Acesta a cedat. A fost aproape comic

să priveşti cum s-au aruncat porcii în lac. şi de parcă lacul

ar fi avut puteri de atracţie magice, toţi ceilalţi porci s-au

rostogolit în lac. Zgomot mare, valuri înspumate... apoi

s-a făcut linişte. Numai în depărtare se auzeau strigătele

băiatului, care fugea în urma bătrânului păstor spre sat...

Bărbaţii erau speriaţi. Apoi, cel cu barbă a mai spus

încă o dată:

- Iadul este aici printre noi!

Dar atunci 1-a întrerupt un bărbat mai tânăr:

- Da, dar El... - a arătat spre Isus - El este mai puternic

decât iadul!

- El este mai puternic decât iadul, au murmurat ceilalţi.

- Da, şi El îl demască pe diavol! a spus tânărul vesel.

- Cum adică? a murmurat cel cu barbă, pe care-1 enerva

puţin faptul că tânărul înţelegea mai mult decât ei toţi.

Cum adică? Ai înţeles tu, cumva, ce s-a petrecut aici?

- Desigur! a strigat tânărul. Diavolul poate numai să

distrugă. Dar învăţătorul nostru - El poate să vindece!

Şi cu aceste cuvinte a arătat spre omul cel sălbatic, care

tocmai se ridica de jos şi se uita în jurul lui ca un om trezit

dintr-un coşmar, şi mai înainte ca cel cu barbă să poată să

spună ceva, tânărul a alergat la omul gol şi 1-a acoperit cu

mare grijă cu mantaua lui. Ruşinat şi cu mulţumiri, omul

s-a învăluit cu mantaua...

O oră mai târziu se aflau cu toţii în umbra stâncilor şi

mâncau proviziile pe care şi le aduseseră cu ei. Omul vin-

decat stătea chiar lângă învăţător. Nu spunea nimic. Se

uita numai la El. Şi pe faţa lui complet schimbată se o-

glindea o bucurie fără margini.

8

Dintr-odată, s-au auzit voci. şi apoi au dat năvală - oa-

menii din sat. în frunte era chiar băiatul de la porci.

- Ăsta aici! a strigat şi a arătat spre învăţător. în urma

lui alerga gâfâind un bogătaş gras care se tânguia într-

una:

- O, porcii mei! Porcii mei graşi şi frumoşi!

şi în spatele celor doi venea tot satul - strigând - gesti-

culând - râzând - urlând. Brusc, băiatul s-a oprit.

- îndrâcitul! a şoptit mirat, ăsta e... ăsta e..., mai mult

nu a mai apucat să spună.

Dar atunci, bogătaşul gras s-a aruncat plângând la pi-

cioarele învăţătorului şi i-a spus:

- Nu ştiu cine eşti. Dar te rog - pleacă! Pleacă! Pur şi

simplu 1-a împins de pe locul lui: Dar pleacă odată! Pleacă!

Tu, cel care mi-ai risipit averea! Pleacă!

Băiatul de la porci 1-a tras de manta:

- Stăpâne! Priveşte! îndrăcitul este vindecat!

- Ei şi! Porcii mei! O, porcii mei! a urlat bogatul furios

şi 1-a împins pe băiat la o parte...

După ce barca se desprinsese deja demult de ţărm,

băiatul de la porci tot se mai afla pe ţărm şi privea barca în

depărtare, cum se face tot mai mică.

- Ce fel de om este acesta?!

Apoi a simţit o mână pe umărul lui. A tresărit speriat şi

1-a văzut lângă el pe omul vindecat:

- Vino, băiete! a spus el, să mergem prin sate şi să po-

vestim, că Dumnezeu a trimis un Ajutor.

Apoi au plecat mână în mână. şi din nou liniştea a pus

stăpânire pe ţărmul lacului...

„Cum se îndură un tată de

copiii lui..."

Iertarea

Când mâ gândesc la trecut, la vremea tinereţii mele,

inima mi se umple de bucurie. Am avut cei mai buni

părinţi, care au trăit vreodată pe pământ, şi tocmai de aceea

îmi pare râu şi astăzi, când îmi amintesc o întâmplare

neplăcută. Pe de altă parte, abia atunci am învăţat să-mi

iubesc tatăl cu adevărat.

Dar acum vreau să vă povestesc totul pe rând: pe atunci

am fost un băiat de 12 ani. în plus, eram elev în clasa a

IlI-a la gimnaziu. Dar nu cu prea multă plăcere! Cred că

eram pur şi simplu - leneş. Băieţii trec uneori prin perioa-

de când nu pot să sufere să ia în viaţa serios.

Nici nu mai ştiu exact cum s-a întâmplat - dintr-odatâ

m-am trezit încurcat într-un adevărat lanţ de minciuni.

Probabil că totul a încegut de la faptul că am scris o

lucrare de control proastă. îngrijorat, am văzut cum vine

necazul peste mine. Această notă proastă va deveni moti-

vul pentru verificarea temelor; va trebui să reiau multă

materie şi va trebui să lucrez din greu.

Pur şi simplu, nu am avut chef de aşa ceva. Aşa că am

trecut nota proastă sub tăcere. Lucrarea următoare a fost

şi mai proastă. Din nou nu am spus nimic acasă. Ci, mai

mult, într-o zi, când tata m-a întrebat de lucrări, l-am minţit

cu inima zbuciumată. A vrut să vadă caietul. Noaptea, m-

am apucat şi am „fabricat" caiete noi. Apoi a trebuit să

fac rost de bani, ca să cumpăr cerneală roşie, cu care am

10

falsificat semnătura învăţătorului. Tata a primit la control

un caiet cu cele mai bune note.

Atunci am învăţat că o minciună duce la cel puţin alte

zece minciuni noi. în final, toată viaţa mea a fost plină

numai de falsuri şi înşelătorii. Lanţul minciunilor devenea

tot mai încâlcit. Atunci m-a cuprins un fel de panică. Mi-

ar fi fost mult mai comod, dacă ar fi trebuit să-mi fac

numai temele. în schimb, noaptea rămâneam treaz şi scri-

am caiete duble, sau falsificam motivări.

Şi aşa s-a apropiat Crăciunul. Părinţii mei îşi spărgeau

capul ce bucurii să ne facă. şi eu...! Când îmi vedeam

fraţii şi surorile jucându-se veseli, mă apuca tot amarul

unei existenţe ratate. - Cum am să ies vreodată din această

situaţie?

Dar într-o zi, catastrofa s-a produs. îmi amintesc scena

foarte clar - de parcă s-ar fi întâmplat abia ieri. Surorile

mele se jucau în curte cu mingea. Şi eu şedeama pe scări,

supărat şi clocind planuri în minte.

Apoi a sunat - poştaşul a adus poşta... Câteva minute

mai târziu s-a deschis uşa camerei de studiu, a apărut tata

şi mi-a cerut liniştit:

- Vino înăuntru!

Inima îmi bătea până în gât. Lampa de birou arunca

lumină pe o scrisoare tocmai deschisă. Am recunoscut

imediat scrisul învăţătorului meu.

Ce conţinea scrisoarea? M-am chinuit degeaba să o

descifrez. Apoi tata mi-a dat-o. Şi în timp ce o citeam, s-

a aşezat în fotoliu.

Erau numai două rânduri, în care învăţătorul meu îl in-

vita pe tata la o discuţie.

- Vino, aşeazâ-te, mi-a spus tata, şi povesteşte-mi ce se

întâmplă!

Atunci a trebuit să mărturisesc şi din inima mea a iz-

bucnit totul: întregul amestec de înşelăciune şi de minci-

11

ună şi de falsuri şi de lene şi de murdărie. M-am îngrozit

eu însumi, când mi-am văzut situaţia pusă pe tavă înaintea

tatălui meu.

Oh, îmi venea să mă scuip în faţă! Şi dragul meu tată,

care ne arăta zilnic dragostea lui, stătea în faţa mea şi era,

de parcă peste el se lăsase un văl negru de nesfârşită

tristeţe.

în cele din urmă am terminat. Tatăl meu era adâncit în

meditaţie. între noi s-a lăsat o tăcere groaznică. Numai de

afară se auzea râsul vesel al surorilor mele.

Apoi, tata şi-a ridicat privirea şi mi-a spus din adâncul

sufletului lui:

- Ai să fii un cui în sicriul meu! Acum, pleacă!

Şi am plecat. Lacrimile îmi şiroiau pe obraji în timp ce

urcam scara întunecoasă spre camera mea. Surorile s-au

uitat speriate în urma mea.

M-am dezbrăcat mecanic şi m-am băgat în pat. Nimeni

nu m-a chemat la cină. Nici nu mi-a fost foame. Mai târ-

ziu, am auzit-o pe mama cântând colinde cu surorile şi

fraţii mei. Atunci am izbucnit în plâns. Am înţeles că

păcatul te izolează şi te lasă singur.

Am fost nespus de deznădăjduit - de starea mea! Nici

un câine nu va mai accepta o bucată de pâine din mâna

mea! Tatăl meu nu va mai putea niciodată să râdă fericit!

Nimeni nu are să mă mai iubească vreodată! -

Era târziu în noapte. Toţi se culcaseră deja, în afară de

tata. Auzisem zgomotele cunoscute. Probabil că tata mai

stătea singur aplecat asupra lucrului lui în camera de stu-

diu.

Am auzit uşa deschizându-se. A urcat în camera lui de

la etajul întâi... Acum! Mi s-a oprit inima - am auzit clar

cum urcă mai departe scările - sus la mine, la etajul al

doilea!

Foarte încet - treaptă cu treaptă! De parcă ar fi dus o

12

povară grea!

Gândurile mele speriate mi s-au învălmăşit în minte:

nu-mi aminteam ca tata să fi venit vreodată în mica mea

cameră. Ce vrea de data asta! Va urma marea răfuială?

Are să mă alunge din casă?

A ajuns deja în faţa uşii mele. Am observat cum s-a

oprit o clipă... apoi uşa s-a deschis... a intrat în camera

întunecoasă... Mi-am ţinut răsuflarea. A rămas nemişcat.

Apoi a întrebat încet:

- Dormi deja?

Am izbucnit în plâns. Nu am putut să spun nimic. Atunci

a venit la patul meu... foarte tandru mi-a pus mâna pe cap

şi mi-a spus:

- Acum eşti bucuros că totul a ieşit la lumină, fiul meu

drag!

Am simţit cum s-a aplecat şi m-a sărutat. Apoi a ple-

cat.

Am rămas ca trăznit. Şi totuşi - cel mai mult mi-aş fi

dorit să sar din pat... să sar de gâtul tatălui meu:

- Dragul meu tată!

Dar înainte să găsesc puterea să o fac, am auzit uşa

camerei lui închizându-se.

Am stat singur în întuneric. Rar mi-a fost dat să mă

simt atât de fericit. Iertarea! Iertarea!! Da, acum totul va

deveni nou!...

Ziua următoare, tata s-a dus la învăţător. Nu ştiu ce au

discutat. Cu mare zel m-am pus pe treabă şi de Paşti am

adus acasă note bune.

Tata nu a mai amintit niciodată această întâmplare. A

fost complet dată uitării. Vina a fost iertată - „aruncată în

adâncul mării" - cum spune Biblia...

Mulţi ani mai târziu am învăţat iertarea păcatelor, pe

care Dumnezeul cel viu ne-o dă în dar în Domnul Isus, cel

răstignit. Atunci mi-am amintit întâmplarea din copilărie:

13

aceasta este iertarea, ca vina să nu mai fie amintita ni-

ciodată şi să fie complet şi cu adevărat dată uitării.

Şi aici - în iertare - se află întreaga putere pentru o viaţă

nouă. Cine o experimentează şi crede în iertare, din inima

acelui om se revarsă dragostea Tatălui.

Singuraticul

Era o seară minunată de mai.

Eu însă aveam inima grea, stând ca proaspăt recrut la

poarta cazărmii.

Cu trei zile în urmă îmi luasem rămas bun de acasă - cu

mult entuziasm romantic, şi în aceste trei zile mi-au fost

risipite toate iluziile. Până atunci privisem fiecare soldat

ca pe un „erou" şi ca pe un sfânt. Dar acum puteam să

privesc în spatele culiselor: sergentul-major care-şi

descărca toanele pe noi cu urlete fără rost; proprietarul

gras al unui magazin de mobilă, care-şi cumpăra cu mită

cele mai bune poziţii de tragere; căpitanul care vedea în

noi numai un material uman, dar nu şi inimi vii; camara-

zii, care de dimineaţă până seara nu discutau altceva decât

obscenităţi şi poveşti murdare, şi nicăieri o inimă! -

Am stat trist la poarta cazărmii - şi înaintea mea se

întindea oraşul străin - rece şi respingător.

Mi-era frig. Mi-era dor de casă. Cu ochii minţii am

revăzut casa părintească: ce frumos este acolo! Numai

dragoste şi fericire şi curăţie! L-am văzut pe tata în faţa

mea, cum m-a luat în braţe la despărţire şi mi-a spus:

- Fiul meu drag! Dumnezeu să te păzească, trupul şi

sufletul!

Şi apoi - abia acum mi-am dat seama, căci în emoţiile

despărţirii acest lucru mi s-a părut foarte nesemnificativ:

- Nu am să te pot vizita în primele trei săptămâni, pen-

14

tru câ mă reţine munca.

în spatele meu, din postul de gardă s-au auzit râsete

nebune. O, câtă scârbă îmi produc toate acestea! Precis

cineva a povestit unul din „bancurile" obişnuite, care nu

prea te făceau să râzi, dar erau cu atât mai murdare. Peste

oraş se lăsa o înserare tristă. M-am simţit nespus de sin-

gur! Dacă nu mi-ar fi fost ruşine - aş fi plâns în singurătatea

mea nemângâiată...

în acel moment a sosit un taximetru. A oprit în faţa

porţii - şi nu mi-a venit să-mi cred ochilor - din el a co-

borât tatăl meu drag.

Cu un strigăt de bucurie m-am aruncat în braţele lui. El

a plătit şoferul, şi după aceea am plecat împreună. Fericit,

l-am luat de braţ:

- O, tată, dar mi-ai spus că nu mă vei putea vizita în

primele trei săptămâni!

- De fapt, aşa şi este, mi-a răspuns el, peste o oră trebu-

ie să plec deja înapoi. Să folosim bine această oră!

- Şi ai venit până aici special, numai pentru o oră ?

A dat din cap câ da. Mi-a trecut prin cap cât de ane-

voioase sunt călătoriile pe timp de război: trenurile su-

praaglomerate şi aşteptarea înnebunitoare, pentru câ ni-

mic nu mai merge după orar.

- Tată, l-am întrebat, de ce ai făcut acest lucru?

Atunci mi-a răspuns - şi mi-a vorbit, de parcă şi-ar fi

deschis inima înaintea mea:

- Am simţit câ băiatul meu are nevoie de mine.-

Mulţi ani mai târziu, am stat de vorbă cu un bărbat care

dispreţuia Evanghelia. Lui i-a trecut ceva deosebit prin

cap:

- Vedeţi, dumneavoastră! mi-a explicat batjocoritor, Isus

al dumneavoastră spune: „Sunt cu voi în toate zilele". Este

de-a dreptul comic, cum fuge după oameni. Probabil câ a

pus ochii pe noi! Probabil că are nevoie de noi! Ăsta moa-

15

re dacă nu se ocupa cineva de El.

în acel moment, mi-am amintit întâmplarea cu tatăl meu

şi i-am răspuns:

- într-adevăr! Isus fuge după noi. Dar nu pentru că El

are nevoie de noi. Ci - pentru că ştie, că noi avem nevoie

de El; pentru că ştie cât suntem de singuri şi de pierduţi

fără El.

Atunci a tăcut. Oare 1-a nimerit o rază a dragostei nesfâr-

şite?

Cum am ajuns să lucrez cu

tinerii

- Dupâ-masâ, noul vicar va face o excursie cu membrii

Asociaţiei de tineret! întâlnirea este la ora 14 la biserică.

Când preotul a anunţat acest lucru la sfârşitul predicii,

spre mine s-au îndreptat mulţi ochi curioşi.

- Vai de mine! m-am gândit şi m-am uitat disperat în

jur prin capelă. Cum se organizează aşa ceva - o excursie

cu Asociaţia de tineret? Şi - încotro?

Sosisem abia cu o zi în urmă în suburbia rurală a oraşului

industrial din Westfalia. şi acum trebuia deja imediat...

Eram foarte dezorientat, mai ales că nu eram prea sigur ce

este o Asociaţie de tineret.

Şi totul a fost şi mai rău decât m-am temut...

Cu zece minute înainte de ora stabilită m-am postat

deja în faţa bisericii pe şoseaua mare, care era liniştită şi

pustie în soarele cald de vară. Nici urmă de Asociaţia de

tineret. Au trecut cinci minute - zece minute, - atunci am

văzut un tânăr apropiindu-se. Am pornit spre el cu o faţă

16

cât se poate de prietenoasă. Poate reuşeam sä aflu de la el

cum se organizează o astfel de excursie. Dar - ce mare

dezamăgire! - a trecut pe lângă mine şi s-a îndreptat foarte

sigur direct spre cârciumă, care era chiar peste drum de

biserică. A dispărut înăuntru - şi eu am rămas din nou

singur...

A început să mă doară şi rana din război. Cu ani în

urmă, francezii mi-au tras o bucată de metal în spate, şi

dacă stăteam prea mult în picioare, aveam dureri foarte

mari. Aşa că m-am aşezat pe marginea şoselei şi am aştep-

tat...

S-a făcut ora 14:10 - s-a făcut ora 14:15-. Nu a apărut

nimeni. - Totuşi! Vin doi! Uraa! Aduc cu ei chiar şi cor-

nuri. Instrumentele străluceau luminoase în lumina soare-

lui!

Dar - şi aceştia doi au trecut mai departe şi - nu mi-am

dezlipit ochii de la ei - au intrat direct în cârciumă! Am

rămas din nou singur pe marginea şoselei. Acum nu mai

mi-era frică de cum trebuie să organizez excursia. Cumva

aş fi reuşit să mă descurc. Numai dacă - ar fi venit cineva!

Cum va fi, dacă va trebui să stau toată dupâ-masa aici

singur!

Tot mereu au venit bărbaţi mai tineri sau mai bătrâni -

dar toţi au intrat în cârciumă. în cele din urmă, l-am între-

bat pe unul din ei, ce se petrece acolo. A izbucnit în râs şi

mi-a explicat:

- Noi suntem pompierii! şi însoţitorul lui a adăugat cu

mâna la gură:

- Stingem incendiile lăuntrice.

Na, acum ştiam despre ce este vorba. Se pare că în lo-

calitate pompierii s-au înmulţit mai mult decât Asociaţia

de tineret, din care tot nu se vedea nici o urmă.

Atmosfera din cârciumă a devenit încetul cu încetul tot

mai însufleţită. Muzica se auzea cântând un marş vesel,

17

care pe mine nu a putut însă sä mă înveselească. Apoi s-

au deschis ferestrele. Bravii pompieri au apărut la geamu-

ri cu halbele de bere în mână, au ciocnit în direcţia mea şi

m-au întrebat unde-mi sunt tinerii din Asociaţie.

Ei bine, nici eu nu ştiam unde sunt! Probabil Asociaţia

nu mai exista de mult.

Când bărbaţii au văzut cât sunt de necăjit, m-au

compătimit batjocoritor şi m-au sfătuit să intru în crâşma

răcoroasă. Până la urmă, toate geamurile au fost pline de

bărbaţi şi eu am ajuns ţinta unei bătăi de joc generale.

Da - stăteam pe marginea şoselei! şi nu eram deloc în

apele mele. Nu era mai bine să renunţ şi să mă întorc în

locuinţa mea?

Dar la vederea bărbaţilor care râdeau batjocoritor în

geamurile cârciumei, m-am înfuriat: nu era oare această

nenorocită de Asociaţie de tineret un blam la adresa lucrării

împărăţiei lui Dumnezeu!? Nu era oare tăvălită în praf

onoarea împăratului meu Isus, dacă mesagerul Lui va bate

acum ruşinos în retragere în faţa acestor cheflii?

Şi, dintr-odatâ, mi-am dat seama clar ce trebuie să fac:

dacă nu apare aici nici o ceată de tineri creştini, atunci

trebuie să mă duc şi să caut una.

Deci - m-am ridicat hotărât şi am pornit la drum - pe

şoseaua lungă, mare, fierbinte, care ducea în oraş.

Pe atunci, traficul nu era deloc intens, aşa că şoseaua

era foarte liniştită. Nu se părea deloc că aş avea vreo şansă

de izbândă.

Dar apoi am ajuns la un mic pod. Pe balustrada podului

şedeau trei băieţi de vreo 16 ani, care încercau sâ-şi dea

aere de bărbaţi cu câteva ţigări şi cu vorbe mari.

M-am oprit şi i-am întrebat dacă pot să mă aşez lângă

ei. Nu au avut nimic împotrivă. M-am urcat pe balustradă

şi încet s-a înfiripat o discuţie: Ce şi-au propus să facă? -

Nimic! Nu au bani pentru toate plăcerile bărbăteşti... Pauză

18

- Era evident: aceşti băieţi se plictisesc. Aşa că am îndrăznit

să le fac o propunere:

- Ce-ar fi să facem o mică plimbare în munţi?

Tăcere. Apoi, unul a întrebat:

-Şi?

- Ei bine - am răspuns ezitând, am putea să ne jucam

ceva, de exemplu, hoţii şi vardiştii.

La această propunere, s-a văzut dintr-odatâ clar că băieţii

sunt gata să renunţe la toată maturitatea lor de bărbaţi. Şi-

au aruncat ţigările. Doi au luat-o la goană şi au mai adus

încă trei prieteni. Toţi erau plini de entuziasm. Aşa am

plecat cu aceşti şase băieţi în munţi şi în pădure.

A fost o după-amiazâ minunată. Este drept că mă durea

rana din război şi vreau să recunosc că din cauza ei m-am

ascuns întotdeauna foarte repede într-un şanţ şi m-am

acoperit cu frunze ca să nu mă mai găsească nimeni. Dar

- peste mine şi în jurul meu se dădea o luptă aprigă între

hoţi şi poliţişti într-un mod greu de imaginat. Tinerii bărbaţi

redeveniserâ copii.

Când soarele a apus, ne-am aşezat în iarbă la poala

muntelui, am privit peisajul minunat şi, da, ce să facem

acum?

- Băieţi, i-am provocat eu. Am putea cânta un cântec,

ştiţi vreunul?

- O, da! ştim unul: „Paharu-i plin, şi eu degrab' îl voi

goli..."

Frumos! Deci, am cântat acest cântec cât ne-a ţinut gura.

Când l-am terminat, le-am explicat că eu ştiu un cântec

mult mai frumos. Anume: „Iubit Domn Isus..."

Pe acesta nu-1 ştiau. Dar - se poate învăţa, şi le-a plăcut.

Se putea cânta diferit - o dată piano - şi apoi din nou forte.

Pe scurt, curând au învăţat cântecul, şi apoi discuţia despre

Isus a urmat de la sine. Le-am povestit despre El şi m-au

ascultat cu plăcere.

19

Am plecat spre casă cântând. A fost puţin ciudat modul

în care se tot schimbau cântecele, o dată cel cu,,Paharu-i

plin" şi apoi „Iubit Domn Isus". şi m-am bucurat că pe

drumul de ţară nu ne-am întâlnit cu nimeni care să ne

critice. Dar băieţii mei erau nespus de veseli, şi eu la fel.

Când am ajuns în faţa bisericii, m-am umflat în pene -

cum se spune. Să vadă acum cheflii de peste drum că am

şi eu Asociaţia mea de tineret. Dar băieţii nu trebuia să

ştie despre ce este vorba; poate că taţii lor erau înăuntru în

cârciumă.

Aşa că ne-am postat în faţa bisericii şi am cântat în

încheierea acelei zilei frumoase încă o dată tare, bucuroşi

şi din toată inima: „Iubit Domn Isus..."

Deja de la primele cuvinte ale cântecului, geamurile au

fost aglomerate. Dar nici unul din bărbaţi nu a mai scos

nici un cuvânt. Au ascultat puşi pe gânduri. Se vedea pe

feţele lor că sunt mişcaţi de cântecul băieţilor...

Această zi a fost începutul unei lucrări bogate, binecu-

vântate şi înfloritoare cu tinerii din acea localitate...

Aşa - acum onoratul cititor mai vrea să ştie, ce s-a întâm-

plat cu Asociaţia de tineret? Dragă cititorule - nici eu nu

ştiu...

O sărbătoare de Paşti ratată

- Deci, domnule pastor, trebuie să ne ajutaţi, aşa m-a

rugat secretara organizaţiei tinerelor fete.

S-a întâmplat în urmă cu aproape 30 de ani. Pe atunci

eram un foarte tânăr ajutor de predicator, şi de aceea m-

am simţit supraonorat când cunoscuta conducătoare de

tineret mi s-a adresat cu rugămintea ei. Şi apoi, mi-a ex-

20

pus planul ei: în dimineaţa zilei de Paşti, la răsăritul soa-

relui, să se ţină un serviciu divin pentru fete.

- Gândiţi-vâ, ce frumos va fi, a strigat ea entuziasmată.

Exact la ora la care Mântuitorul a ieşit din mormânt, ne

adunăm departe din oraş, undeva într-o poiană frumoasă

cu flori. Cântăm şi dumneavoastră ne predicaţi mesajul

Paştelui. Pentru fete, acesta va fi un eveniment de neuitat!

Eu am fost la fel de entuziasmat ca şi ea şi mi-am dat

acordul cu bucurie...

Da, ce frumos ne-am imaginat noi totul! Dar - spus de-

a dreptul - a fost un adevăr eşec. Deja în timp ce ieşeam

din oraş pe bicicletă am început să cad pe gânduri. Căci

îmi bătea în faţă un vânt tăios şi rece care mi-a mai tem-

perat puţin emoţia. Poiana pe care am ales-o nu era deloc

înflorită. Mai degrabă era foarte umedă. Şi micul grup,

care venise până aici, tremura tot.

Cu toate acestea, am început serviciul divin cu bucurie.

Dar nimic nu a mers bine. Corul nu a luat bine tonul - a

mai încercat curajos câteva măsuri - dar până la urmă a

renunţat. Mai multe fete au început să chicotească.

Şi când am început să predic, vântul a răsturnat una din

vazele mari în care câteva flori frumoase împodobeau

amvonul. Apa s-a scurs cu un gâlgâit zgomotos. Neliniştea

a devenit şi mai mare.

După ce gâlgâiul s-a terminat în cele din urmă, s-a

răsturnat şi ce-a de-a doua vază. Şi totul s-a repetat. Atunci

s-a zis şi cu atenţia. Şi eu am avut grijă să termin cât mai

repede şi cu predica.-

De atunci, mi-am amintit numai cu un zâmbet sau cu

mare stânjeneală de acea dimineaţă de Paşti. Dar când

mi-am amintit din nou de această întâmplare în anul ace-

sta, atunci mi-am dat seama - după 30 de ani -, ce ar fi

trebuit să predic în acea situaţie nefericită. Anume:

învierea Fiului răstignit al lui Dumnezeu nu este o oca-

21

zie pentrü serbări îmbelşugate. Domnul a înviat într-o lume

în care pentru majoritatea oamenilor, toate lucrurile mer-

geau râu; într-o lume în care pe oameni îi aşteptau multe

dezamăgiri, în care tot timpul avem parte de eşecuri, în

care trecem prin clipe mai mult sau mai puţin triste. în

această lume a înviat El. Şi noi, cei care trebuie să trăim

în această lume păcătoasă şi tristă, putem să ne bucurăm

pentru că avem în această lume săracă şi în viaţa noastră

de zi cu zi un Mântuitor viu, care ne-a răscumpărat pe

cruce şi care ne-a făcut copiii lui Dumnezeu.

Şi acum, m-aş bucura dacă una din persoanele care au

fost prezente la acel eşec ar mai putea să asculte această

predică întârziată de Paşti!

Lupta unui păcătos

L-am văzut prima dată la o oră de studiu biblic pe care

am ţinut-o. Părul negru răvăşit, faţa împietrită.

- Aha, mi-am spus, mi-au trimis pe unul care să strângă

material împotriva bisericii.

Tânărul bărbat era foarte atent. Aproape prea atent pen-

tru unul care vrea numai să spioneze.

Ziua următoare, a venit în biroul meu:

- Domnule pastor, vreau să intru din nou în biserică.

Am dat din mână:

- De ce? Este numai o formalitate, care nu ne este de

folos nici nouă şi nici dumneavoastră. Avem deja în bise-

rică atâţia membrii inactivi, încât nu murim de dorul de a

mai primi încă unul.

Atunci a răbufnit din el aproape sălbatic:

- Domnule pastor, vreau pace cu Dumnezeu. Depun

22

armele înaintea Lui. Capitulez. Vreau sâ am acum pace cu

Dumnezeu!

Răbufnirea este atât de sălbatică, încât îmi închipui:

aici a avut loc o luptă, o bătălie puternică între Dumnezeu

şi om.

- Prietene, povestiţi-mi: cum aţi ajuns la această mărturi-

sire?

Şi el îmi povesteşte.

Astfel sunt introdus în cercul mic al unor tineri, care şi-

au asumat sarcina „să extermine superstiţia religiei".

Un punct culminant al vieţii sale a fost când, la o mare

adunare, în faţa a mii de oameni, a ţinut un mare discurs

împotriva lui Dumnezeu. Cu „argumente ştiinţifice" a făcut

de râs credinţa în Dumnezeu. I-a făcut multă bucurie sâ

privească feţele celor care-1 ascultau cu atenţie şi să ob-

serve cum ascultătorii lui îl cred. Aceasta a fost marea zi

a vieţii lui.-

Au trecut de atunci abia două săptămâni. Şi acum stă în

faţa mea şi-mi spune:

- Vreau pace cu Dumnezeu.

- Dar, cum vine asta? îl întreb. Doar aţi dovedit că nu

există nici un Dumnezeu.

Nervos, mă întrerupe:

- Domnule pastor, împotriva voinţei mele, Dumnezeul

cel viu mi-a demonstrat că există.

Şi relatează despre ultimele două săptămâni. Despre

neliniştea inimii lui, care 1-a dus la disperare.

- Domnule pastor, Dumnezeu este împotriva mea! De-

pun armele în faţa Lui! Nu mai pot să trăiesc aşa!

Cred că toţi cunoaştem istoria fiului risipitor. I-am po-

vestit-o şi lui. Când am terminat, în inima lui a pătruns

puţină lumină şi a început treptat să creadă în îndurarea

lui Dumnezeu.

Dar ziua următoare a venit şi mai palid şi mai speriat în

23

biroul meu:

- Nu-mi găsesc liniştea. M-am făcut vinovat de un păcat

foarte mare. Prin discursul meu i-am dus pe oameni la

necredinţă. Cum pot să repar răul pe care l-am făcut?

Sfâtuiţi-mâ!

M-am gândit:

- Da, poate cel mai bine este să mergeţi la acei două mii

de oameni şi să le spuneţi: „Am minţit. Dumnezeu totuşi

există".

El a dat din cap.

- Cum pot să fac acest lucru! Nu-i cunosc pe cei două

mii de oameni.

- Atunci, mergeţi la un ziar şi daţi un anunţ: „M-am

înşelat. Ştiu că Dumnezeu există".

A dat din nou din cap.

- Nu merge. Ziarul nu-mi va primi anunţul. Şi dacă

numai unul din cei două mii nu-mi va citi anunţul, atunci

totul ar fi în zadar. Cum să repar răul pe care l-am făcut?

- Situaţia este destul de rea, prietene. Domnul Isus a

spus: „Vai de cel prin care vine pricina de pâcâtuire! Ar fi

mai de folos pentru el să i se lege o piatră de moară de gât

şi să fie aruncat în mare" (Luca 7:1,2).

Atunci, bărbatul începe să tremure:

- Deci, sunt pierdut pe veci.

Mie-mi trece prin minte versetul: „Căci fărădelegile

mele se ridică deasupra capului meu; ca o povară grea

sunt prea grele pentru mine" (Ps. 38:4).

Dar apoi tresar:

- Prietene, aveţi dreptate. Nu puteţi să reparaţi răul făcut.

Dar, ce-ar fi, dacă ar veni un Altul mai puternic şi ar repa-

ra totul?

- Imposibil, a spus el deznădăjduit.

- Nu, nu este imposibil! El este aici! Numele Lui este

Isus Cristos, Fiul lui Dumnezeu.

24

Şi apoi îi citesc din Isaia 53: „... durerile noastre Le-a

luat asupra Lui... Pedeapsa, care ne dă pacea, a căzut pes-

te El şi prin rănile Lui suntem tămăduiţi..."

Nu pot să vă descriu în cuvinte acea oră minunată, în

care acest tânăr a fost umplut de lumină şi a aflat că:

Pace se află pentru fiecare

în rănile lui Isus;

păcatul, chiar de-i mare

pe Golgota a fost dus.

Crucea din baltă

- Bumm! Bumm! Bumm!

O ploaie de pietre grele a lovit obloanele ferestrelor.

Câteva femei au ţipat speriate. Copiii s-au ghemuit

înfricoşaţi.

Privirea mea a privit biata adunare: într-o cămăruţă

sărăcăcioasă se înghesuiau aproximativ 50 de oameni,

bunicuţe bătrâne, câţiva copii, o mână de ucenici jalnici,

câţiva mineri şi femei obosite şi epuizate.

în jurul casei în care ne aflam se înşirau nenumărate

blocuri ieftine cu locuinţe de închiriat, în care locuiau mii

de oameni. In comparaţie cu numărul lor, mica noastră

adunare părea cu adevărat lipsită de importanţă.

Şi totuşi - această biată oră de studiu biblic a însemnat

un atac împotriva imensei împărăţii a întunericului. Unde

pătrunde Evanghelia, diavolul se apără.

Acestlucru am început să-1 simţim şi noi pe pielea

noastră. în bezna de afară se adunau de fiecare dată haite

întregi de bărbaţi. Şi apoi începeau tulburările: fie se pos-

tau în faţa uşii şi cântau cântece obscene, fie jucau fotbal

25

cu cutii goale de conserve, încât în mica sală nu se mai

înţelegea nici un cuvânt. De cele mai multe ori intonam o

cântare şi cântam până când afară se făcea din nou linişte

şi puteam continua studiul.

Am admirat întotdeauna curajul oamenilor care veneau

la întâlnirea noastră în ciuda duşmăniei de afară. Dar -

când foamea după Evanghelie pune stăpânire pe om, ni-

mic nu mai poate să oprească imboldul inimii.

în seara aceea, tulburările au fost deosebit de mari. A

fost de parcă „dracul însuşi s-ar fi dezlănţuit". Cineva a

deschis uşa dintr-o smuciturâ, a strigat ceva urât şi a dispă-

rut râzând batjocoritor în noapte. Apoi s-a aruncat din nou

cu pietre în obloanele de la ferestre. Din nou a trebuit să

întrerup comentariul biblic. Ca să nu mai auzim gălăgia

de afară, am intonat o cântare...

Şi atunci s-a făcut linişte afară - surprinzător de linişte...

Am răsuflat uşuraţi... în mod sigur scandalagii au ple-

cat... Am luat din nou cuvântul, pentru a sfârşi studiul

biblic...

Şi atunci! Afară, zgomot de paşi... voci şoptite... atenţia

ascultătorilor mei a dispărut... o clipă domneşte o linişte

plină de aşteptare, nefirească...

Brusc, ceva greu izbeşte uşa, ceva mare cade jos... se

aude cum cineva fuge cu paşi grăbiţi...

Ce-a fost asta?

Deschid repede uşa - şi văd pe jos - jumătate într-o

baltă de apă de ploaie - un mare crucifix de fier. îl re-

cunosc imediat: este cel din faţa căminului catolic pentru

bărbaţi din apropiere.

După toată gălăgia dinainte, acum domneşte o linişte

sinistră. în spatele meu, oamenii speriaţi abia îndrăznesc

să respire. Numai câţiva bărbaţi s-au înghesuit lângă mine.

în faţa mea se află piaţa întunecată, urâtă şi goală, lumi-

nată slab de câteva lămpi cu gaz, udă şi murdară.

26

Şi aici, în baltă, imaginea Mântuitorului! O, înţelegem

bine gestul:

- Na, aici îl aveţi pe Isus al vostru! în mocirla cu el!

în mine se aprinde o mânie surdă. Acum ar trebui să

trăznească din cer! Acum Dumnezeu trebuie să intervină

pentru gloria Fiului Lui!

Inspir adânc.

- O, oamenii ăştia! Bestiile astea! Dumnezeu nu numai

că sfâşie cerul, ci ne dă toată inima Lui şi ne dă ce are mai

bun şi minunat - pe Fiul Lui! şi omul? „în mocirlă cu el!"

O, acum Dumnezeu trebuie să vorbească...

Dar nu s-a auzit nimic. Ploaia murmura încet. Lămpile

cu gaz sclipeau trist în bălţile de apă. Iar imaginea Mân-

tuitorului, a dragostei supreme, a milei divine era pe jos

în baltă. Şi - cerul tăcea! Foarte departe se aude râs batjo-

coritor...

Mi-a venit în minte un verset: „El vrea să-şi arate aici

puterea şi măreţia..." Da, este adevărat! Măreţia lui Isus

este ascunsă! şi numai ochii credinţei o descoperă.

M-am hotărât să mă întorc la turma speriată. Inima mi-

era obosită...

Dar, dintr-odatâ s-a făcut lumină în mintea mea: Fiul

lui Dumnezeu nu va fi dispreţuit şi înjosit mereu. Va veni

o zi, când vălul se va rupe şi Fiul Omului se va arăta

întregii lumi în măreţie.

M-am înveselit. Am trecut la amvon, am deschis Bi-

blia la Matei 24 şi am citit: „... Şi vor vedea pe Fiul Omu-

lui venind pe norii cerului cu putere şi cu o mare slavă".

Şi mica adunare tulburată s-a înveselit la auzul acestei

promisiuni. Şi mi-am dat seama: învăţătura despre cea

de-a doua venire a lui Isus în slavă este înţeleasă numai de

biserica năpăstuită...

27

Ajuns din urmă

- Palisadele! mi-a explicat însoţitorul meu şi mi le-a

arătat cu mâna pe geam.

Trenul nostru gonea de-a lungul râului Hudson. De cea-

laltă parte a râului se vedea un şir de stânci roşii.

- Ah, palisadele? Nu s-au dat aici cu mult timp în urmă

lupte sălbatice cu indienii?

- Nu ştiu, a răspuns el, s-a lăsat pe spate şi a închis

ochii. O da, aveam în faţă o călătorie foarte lungă: Casca-

da Niagara şi apoi Canada.

M-am uitat pe furiş la el: tipul de tânăr elegant şi ener-

gic, care a reuşit să se afirme în Statele Unite.

îl cunoşteam abia de două zile. Dar în acest timp scurt

am devenit aproape fraţi. Mi-au revenit în minte toate

întâmplările din zilele trecute: New York, cu impresiile

tulburătoare, măreţe! şi apoi acea seară fierbinte, când am

mâncat într-un mic restaurant şi m-am întrebat ce să fac

cu restul serii.

Atunci, cineva m-a lovit uşor pe umăr.

- Sunteţi pastorul Busch?

Am tresărit. Un bărbat tânăr, cu o pălărie de paie pe

cap.

- Da, eu sunt acela!

- O, cât v-am căutat! Trebuie să veniţi acum cu mine!

Am râs:

- Şi eu am crezut, că aici este ţara libertăţii! Unde tre-

buie să merg cu dumneavoastră?

- La Asociaţia Creştină Germană a Tinerilor Bărbaţi!

Haideţi, ne grăbim! -

O jumătate de oră mai târziu, mă aflam într-o sală mică.

Mi s-a părut ca o mică oază în pustia haotică a oraşului

28

New York. In jurul meu şedeau aproximativ 30 de tineri,

înaintea fiecăruia se afla un Testament. Şi tânărul acesta,

care sade acum lângă mine şi călătoreşte cu mine de-a

lungul râului Hudson, a citit istoria din loan 1, când loan

Botezătorul a arătat spre Isus şi a strigat: „Iată Mielul lui

Dumnezeu care ridică păcatul lumii". Apoi, acest tânăr

„preşedinte" al Asociaţiei mi-a spus bun venit şi m-a rugat

să le vorbesc din Cuvântul lui Dumnezeu.

Aşa ne-am cunoscut...

A observat că mă uit la el, a deschis ochii şi a râs:

- Este prea devreme pentru somn.

Mi-am pus mâna pe braţul lui:

- Aţi vrut să-mi povestiţi cum aţi ajuns din Essen în

America şi în cercul acela de bărbaţi tineri. Acum am avea

tocmai timp destul.

- Cu plăcere! a spus el şi s-a aşezat mai bine. Este o

istorie interesantă, o istorie cu - Dumnezeu. A chemat

chelnerul negru: Aduceţi-ne suc de fructe de la gheaţă!

Apoi şi-a dat jos haina şi a început:

- Ştiţi doar: în Essen am lucrat ca voluntar în marea

lucrare cu tineretul a pastorului Weigle. Chiar dacă eram

atras de Evanghelie - totuşi nu am fost convertit cu

adevărat. Şi, de aceea, am început să nu mă mai simt bine

în acel cerc de tineri din Essen. O, Doamne! Am vrut să

mă bucur şi eu o dată de viaţă - aşa ca toţi colegii mei.

Aşa că trebuia să ies din acea societate. Dar - mai era

pastorul Weigle! O, am fost sigur că are să mă urmărească

mereu. Am ştiut că nu are să-mi dea pace.

Aşa că m-am gândit: cel mai bine - aşa mi-am spus -

mă mut într-un alt oraş. Dar - voi fi acolo în siguranţă de

P.W.? - aşa îl numeam noi pe acel bărbat spiritual. El ar fi

fost în stare să scrie Asociaţiei Creştine a Tinerilor Bărbaţi

din acel oraş, ca să mă urmărească. Şi atunci aveam să

ajung din nou în „Clubul evlavioşilor"!...

29

Chelnerul negru ne-a adus sucurile. Apoi, prietenul meu

a continuat:

- Vedeţi dumneavoastră! încet, încet m-a cuprins di-

sperarea. Am vrut sub orice formă să scap de această tu-

telă, în cele din urmă, mi-a venit ideea: Acceptă pur şi

simplu un post în Statele Unite! Pe vremea aceea, nu era

deloc greu. Şi aşa, într-o bună zi, m-am îmbarcat pe vapor

şi am plecat.

în Bremerhaven, când pe vapor a răsunat melodia: „Tre-

buie să-mi părăsesc oraşul...", am râs şi m-am gândit: Nu

trebuie, vreau! îmi venea să strig tare: Sunt liber!

Ei bine! Am ajuns la New York, ştiţi cum e - agitaţia

când ajungi în port: controlul paşapoartelor, vama, gălăgie,

strigăte, vâlvă...

Am observat că bietele mele cunoştinţe de engleză din

şcoală nu-mi folosesc prea mult. Am stat neajutorat în

faţa vameşului, care-mi turuia ceva cu o viteză nebună.

Nu am înţeles ce vrea de la mine...

Dintr-odată a apărut în faţa mea un domn tânăr, şi-a

scos pălăria şi mi-a spus:

- Şi dumneavoastră sunteţi german? Vreau să vă ajut.

M-a salvat din ghiarele vameşului şi m-a scos cu bine

din port. Apoi, m-a întrebat:

- Aveţi deja rezervată o cameră la hotel?

-Nu!

- Atunci, am să vă ajut.

A chemat un taxi, am traversat tumultul ameţitor al

oraşului. Eram foarte tulburat şi fericit că cineva îmi poartă

de grijă. Apoi taxiul a oprit - am coborât. Şi ce-mi este dat

să văd? Pe hotel scrie cu litere mari: „YMCA". Adică

„Asociaţia Creştină a Tinerilor Bărbaţi"!!! Tocmai de ea

am vrut să fug!

Dar - aceasta de aici este o adevărată uzină. Aici voi

putea în mod sigur să mă fac pierdut! Dar însoţitorul meu

30

mi-a spus:

- Noi, etnicii germani, avem astă seara un studiu biblic.

Dacă nu aveţi nimic împotrivă, am să vin după dumnea-

voastră. Veţi găsi acolo prieteni, .ajutor, relaţii şi tot ce

aveţi nevoie.

Cu aceste cuvinte a pus mâna pe valiză mea şi s-a îndrep-

tat spre Hotelul YMCA.

Eu însă am rămas ca trăznit. Şi, în acel moment, am

înţeles totul. Am vrut să fug de Dumnezeu. Şi - El m-a

ajuns din urmă. Am înţeles cuvintele Psalmului 139:

„Unde mă voi duce departe de Duhul Tău şi unde voi fugi

departe de faţa Ta?... Dacă voi lua aripile zorilor şi mă voi

duce să locuiesc la marginea mării şi acolo mâna Ta mă

va călăuzi şi dreapta Ta mă va apuca..."

Apoi a tăcut. Trenul gonea spre preeria nesfârşită...

Chemarea

Era seara noastră, a bărbaţilor. în jurul meu erau adunaţi

aproximativ 35 de mineri. Şi discuţiile erau însufleţite.

Se puneau toate întrebările la care te puteai gândi.

- Domnule pastor! a spus cineva, dumneavoastră spu-

neţi, că Dumnezeu este puternic. Atunci, vă întreb: poate

Dummnezeu să creeze o piatră atât de mare, încât să nu o

mai poată ridica nici El?

înainte să pot da un răspuns, altcineva a strigat:

- De ce a creat Dumnezeul dumneavoastră oamenii, când

a ştiut foarte clar în atotştiinţa Lui, că o să dea greş cu

aceşti oameni?

Un al treilea s-a grăbit să i-a cuvântul:

- în Biblie scrie, că prima pereche de oameni a avut doi

fii. Unul 1-a omorât pe celălalt. Apoi a plecat într-o ţară

31

străină şi şi-a luat o nevastă. De unde a apărut nevasta?

Bărbaţii m-au bombardat astfel cu întrebările lor. Dacă

încercam însă să răspund, nici măcar nu mă ascultau, ci

veneau tot mereu cu alte întrebări noi.

Atunci, a luat cuvântul bătrânul Bohnke. Era cel mai

vârstnic din cei prezenţi. îl cunoşteam bine. împreună am

trecut prin clipe foarte grele, când i s-a trezit conştiinţa şi

când a venit plângând la mine şi mi-a repetat într-una prin-

tre lacrimi:

- Sunt pierdut! Sunt pierdut! L-am dispreţuit pe Dum-

nezeu!

Dar apoi, mila Domnului Isus Cristos a strălucit ca un

soare luminos în viaţa lui şi el s-a predat acestui Soare,

fără reţineri. După aceasta a devenit un om foarte tăcut,

care la adunările noastre stătea foarte liniştit şi asculta cu

multă atenţie.

Deci - a luat cuvântul, spre mirarea tuturor.

- Băieţi! a spus el, ce întrebaţi voi aici, sunt numai pros-

tii. Cu întrebări ca acestea mi-am liniştit şi eu cândva

conştiinţa, atunci când am fugit de Dumnezeul cel viu.

Dar...

A meditat o clipă, şi-a trecut îngândurat mâna peste

frunte şi a continuat:

- Vreau să vă povestesc o întâmplare!

Toţi îl ascultau cu atenţie. Căci era ceva neobişnuit, ca

bătrânul Bohnke să vorbească atât de mult. Bătrânul a

povestit:

- Patria mea este Prusia. Pe mica moşie a tatălui meu

nu aveam nici un viitor. Atunci a venit la noi zvonul, că în

zona Ruhr-ului banii s-ar găsi pe stradă. Nu trebuie decât

sâ-i culegi de pe jos.

Aşa că am plecat de acasă. Dar a urmat o mare

dezamăgire. în zona Ruhr-ului pe străzi nu era decât no-

roi. Şi aşa am ajuns să îndur mari lipsuri. Banii mei s-au

32

topit repede, de lucru nu am găsit. în cele din urma, am

ajuns într-un cartier rău famat, unde câţiva vagabonzi mi-

au propus să particip cu ei la o spargere.

In mine, totul s-a revoltat împotriva acestui lucru râu.

Dar - ce altceva îmi rămânea de făcut?

într-o seară, mergeam tulburat pe străzile din Bochum,

în jurul meu erau mulţi oameni. Magazinele erau lumina-

te. Peste tot numai viaţă, gălăgie, grabă. Pe mine nu mă

băga nimeni în seamă. Disperat şi flămând mă strecuram

prin mulţime. Dacă nu voi găsi ajutor, voi merge pe calea

cea rea, m-am gândit.

Atunci - dintr-odată - mi-am auzit numele:

- Heinrich!

Am vrut să mă întorc. Atunci mi-am amintit că pe mine

nu mă cunoaşte nimeni în Bochum! Cine să mă strige pe

mine! Cu siguranţă, în marele oraş există mulţi cu numele

de Heinrich.

Aşa că am mers mai departe. Dar am auzit din nou:

- Heinrich!

Mi-am continuat drumul. Ce mă interesează pe mine?

Atunci am auzit pentru a treia dată, în toată gălăgia

marelui oraş:

- Heinrich! M-am întors. Am văzut un om care mâna o

căruţă încărcată cu butoaie de bere şi care tocmai dădea

colţul într-o stradă lăturalnică. Mi-a făcut semn cu biciul

şi s-a uitat la mine. Şi atunci l-am recunoscut. Era un fost

coleg de şcoală, care venise deja de mult timp în ţinutul

Ruhr.

Am alergat repede la el.

- Urcă sus pe capră! mi-a strigat. Nu pot să opresc aici

din cauza circulaţiei.

Şi când m-am aşezat lângă el, mai întâi mi-a reproşat:

- Te-am strigat atât de tare! De ce nu te-ai întors? Câte-

va secunde mai târziu - şi aş fi dat colţul. Atunci probabil

33

nu ne-am mai fi întâlnit niciodată! Dar acum, povesteşte-

mi cum îţi merge!

Da, i-am povestit tot: în ce mizerie mă aflu şi cum va-

gabonzii aceia încearcă să facă din mine un hoţ.

Atunci, pe fostul meu coleg 1-a apucat mila şi m-a luat

la el acasă. Mi-a dat să mănânc şi mi-a dat din hainele lui.

Până la urmă mi-a făcut rost şi de un loc de muncă. Pe

scurt: lui îi datorez faptul că nu am ajuns un pungaş. Şi

acum, fiţi atenţi!...

Bătrânul Bohnke a devenit dintr-odatâ foarte ceremo-

nios când a spus:

- Aţi înţeles că viaţa mea a fost la un pas de prăpastie?

Prima chemare nu am băgat-o în seamă. Nici pe a doua!

Dacă nu aş fi ascultat nici cea de-a treia chemare, atunci

mi-aş fi nenorocit viaţa. Totul a depins de faptul că am

ascultat chemarea şi că am urmat-o.

Bărbaţii erau toţi cu răsuflarea tăiată. O da, puteau să

înţeleagă prea bine această întâmplare. Toţi erau oameni

ale căror vieţi erau mereu la un pas de prăpastie. Toţi au

înţeles prea bine ceea ce a povestit bătrânul. Acesta a con-

tinuat la fel de grav:

- Totul a depins să aud cea de-a treia chemare. Şi la fel

mi s-a întâmplat şi cu Dumnezeu. M-a chemat când am

fost botezat. Dar atunci nu am înţeles acest lucru. Apoi

m-a chemat când am fost confirmat. Atunci nu mi-a păsat

de chemare. Dar - când m-a strigat a treia oară, am ştiut:

Acum trebuie să ascult! Altfel Dumnezeu dă colţul şi nu-

1 mai aud niciodată. Şi vedeţi, atunci m-am convertit. Şi

atât am vrut să vă mai spun: problema nu sunt întrebările

astea prosteşti pe care le tot puneţi voi aici; problema este,

dacă vreţi să ascultaţi chemarea lui Dumnezeu şi dacă vreţi

sâ-L urmaţi!

Bătrânul s-a aşezat. în sală a domnit liniştea. Apoi am

mai cântat o cântare şi am plecat gânditori spre casă.

34

Clopoţelul spart

într-adevăr! Te durea inima sâ-1 vezi pe tânărul care

şedea în faţa mea pe sofa. Cum îi atârnau umerii şi braţele,

faţa tristă, spatele cocoşat - totul la el arăta a disperare. De

fapt, el era un „tip înalt ca bradul" - mare şi puternic, cu o

barbă mare şi neagră. Dar până şi părul îi atârna trist peste

ochi.

în cele din urmă, a prins din nou curaj şi a povestit mai

departe:

- Da, nici nu o să puteţi crede cât am fost de idealişti

când ne-am căsătorit. Am privit cu dispreţ toate micile

certuri. Doar ne iubeam atât de mult!...

A oftat adânc.

- Şi apoi? l-am încurajat.

S-a uitat la mine:

- Numai încet! Când îmi amintesc de începutul căsniciei

noastre, atunci... o, nici nu pot să descriu cât am fost de

fericit. Ştiţi, soţia mea este foarte drăguţă. Şi deşteaptă!

Am vrut să arătăm tuturor cum arată o căsnicie adevărată.

Da, asta am vrut...

Din nou s-a cufundat în gândurile lui negre. Ca să prindă

din nou curaj, l-am întrebat din nou:

- Ce s-a întâmplat apoi?

Mi-a răspuns nervos:

- Ce să vă mai spun! Alaltăieri s-a întâmplat - mi-am

ieşit din fire şi am lovit-o. A fost atât de obraznică. - Da,

am bătut-o... apoi a fugit. A luat copilul cu ea; copilul era

bolnav - şi ieri mi-a transmis prin cineva că a murit...

Totul s-a terminat!

Tăcere adâncă. Apoi am îndrăznit să întreb încet:

- V-aţi rugat împreună? M-a privit fără să mă înţeleagă.

35

Aşa că am continuat: Deci o căsnicie fără Dumnezeu! Nu

mă miră nimic. Nici nu putea să sfârşească altfel!

S-a uitat la mine sălbatic:

- Şi idealismul nostru?

Am dat din mână:

- Omule! Idealismul falimentează în faţa vieţii. Viaţa

fără Dumnezeu este o fugă spre nenorocire.

Şi acum, vreau să vă relatez câteva secvenţe din conti-

nuarea acestei istorii.

înmormântarea copilului: a fost groaznic. In mijloc,

micuţul sicriu. în dreapta stătea tânăra femeie cu rudele

ei. Avea ochii plânşi. In stânga stătea el, singur de tot şi

foarte necăjit. - Cei doi nu s-au uitat unul la altul...

Studiul biblic: am explicat Biblia într-o sală mică şi

sărăcăcioasă. în faţa mea, cu ochi flămânzi, bărbatul mi-a

sorbit fiecare cuvânt de pe buze, atunci când am vorbit

despre Isus, care i-a mântuit pe idealiştii şi pe păcătoşii

zdrobiţi. După studiu mi-a cerut o Biblie. Şi apoi a înce-

put lupta unui tânăr cu Dumnezeu:

- Nu te las până nu mă binecuvintezi!

Din nou pe sofaua mea: tânărul stă din nou în faţa mea,

dar este complet schimbat.

- Domnule pastor, acum m-a găsit Isus. Ştiu că prin

moartea Lui m-a împăcat şi pe mine cu Dumnezeu. Am

pace cu Dumnezeu!...

Ochii lui strălucesc. Apoi, a continuat:

- Nu am vrut în nici un caz să mă mai întorc la soţia

mea. Dar azi dimineaţă am citit în Biblie ce a spus Isus:

Cine se desparte de nevastă, comite un mare păcat. - Acum

ştiu că trebuie să mă împac cu soţia mea. Vreţi să mă

ajutaţi?

I-am promis că-1 voi ajuta cu plăcere.

Tânăra femeie: a izbucnit nervoasă:

- Să mă întorc la bărbatul meu? Niciodată! M-a bătut!

36

Läsati-mä în pace... Şi a început să plângă isteric.

I-am lăsat timp. Apoi, i-am spus:

- Sunteţi cu nervii la pământ. Am să vă trimit la ferma

unui ţăran, la ţară, să vă refaceţi. Vreau să vă spun de la

început: ţăranul este creştin. Şi în casa aceea toată atmos-

fera este sfântă!

Gândul să scape de toate şi să plece la o fermă liniştită

a înviorat-o. A acceptat cu multă bucurie...

Tânărul bărbat: este foarte apăsat.

- Totul s-a sfârşit! se plânge el. A fost odată un clopoţel

frumos, care scotea un sunet clar. Dar acum s-a spart.

L-am mângâiat:

- încredeţi-vă în Isus şi spuneţi-i Lui necazul. El poate

să vindece şi un clopoţel spart, încât să scoată un sunet şi

mai clar.

- Credeţi acest lucru cu adevâat?

-Da.

O scrisoare de la ţăran: „... cât despre tânăra femeie -

na, mi-aţi trimis o floricică drăguţă de oraş! La început, a

întrebat într-una dacă nu avem cinematograf. Acum s-a

mai liniştit şi ascultă cu atenţie când citim şi comentăm

Biblia. Dar oamenii de la oraş sunt groaznic de nervoşi!..."

O vedere de la tânăra femeie: „... azi este Vinerea Mare.

Toată viaţa mea a murit. Dar aşa trebuie să fie! Azi, în

timpul predicii am auzit că Isus a murit pentru păcatele

noastre. Dacă aş putea numai să înţeleg ce înseamnă

asta!..."

încă o vedere de la tânăra femeie: „... Azi este Pastele!

Da, adevărat - înviere! Isus trăieşte şi eu trăiesc împreună

cu El. Sunt atât de fericită! Acum îl cunosc pe Isus! Cât

de mult le mulţumesc gazdelor mele, că mi-au arătat ca-

lea care duce la Viaţă. Am înviat cu Isus la o viaţă nouă -

şi acum aş vrea să mă întorc acasă - la soţul meu! Acum

totul va fi altfel, pentru că vrem să avem o căsnicie cu

37

Isus... Spuneţi-i soţului meu, dacă vrea să vină sâ mă ia

acasă. Mă bucur sâ-1 revăd..."

Sfârşitul istoriei? Nu! Ea de acum abia începe. Isus a

vindecat clopoţelul spart. Şi acum scoate un sunet nou.

Ceartă în toată casa

în tinereţe, am locuit timp de câteva luni într-un mic

orăşel încântător.

Când priveai de pe dealul castelului în vale, la acoperişu-

rile gri, la vechile metereze şi la zidurile înconjurate de

trifoi, aveai impresia că aici domneşte pacea. în schimb...

Curând, câteva familii m-au invitat să le vizitez. După

ce s-a mâncat bine şi din belşug - atunci a început totul.

Atunci a urmat bârfa!

Şi am observat că oamenii de aici erau mânaţi de ne-

sfârşite certuri. Uneori nu am ştiut dacă să râd sau să plâng.

Familia Meier era certată cu familia Schulze şi familia

Müller cu familia Krause.

Cel mai încins focar însă, - am constat cu timpul - era

cearta care izbucnise în cadrul unui întreg clan: o familie

foarte mare. Din această familie, mai mulţi fraţi căsătoriţi

locuiau chiar în oraş. Fiecare din aceste familii m-a invi-

tat la ei şi m-a ospătat cu drag. în schimb, a trebuit să

ascult răbdător relatările pe larg despre răutatea cumnaţilor

şi a nepoţilor.

Pe atunci eram tânăr şi înflăcărat de un idealism arzător.

Nu e de mirare că am luat hotărârea sâ joc rolul unui înger

salvator.

Aşa că, într-o seară frumoasă de vară, i-am invitat pe

toţi cei implicaţi la o discuţie într-un rriic umbrar din afara

38

oraşului. Şi au venit, da, au venit într-adevăr! Era o seară

feerică. Soarele a asfinţit în spatele munţilor. Peste lume

s-a lăsat o pace nesfârşită.

Dar în umbrarul meu s-a încins o luptă aprigă. Maică

mâiculiţâ! Ce dandana a ieşit! S-au împroşcat cu reproşuri.

Adesea au vorbit toţi de-odatâ şi mi-a fost greu să-i opresc

să se ia la bătaie.

Dar până la urmă şi cea mai vorbăreaţă dintre femei a

obosit. Am putut să intrevin, să le vorbesc, să calmez

situaţia. Şi, în fine - după multe vorbe, am reuşit: şi-au

dat mâna şi am mai cântat şi o cântare împreună. Şi fieca-

re a plecat în pace acasă.

Inima mea era atât de plină! Eram atât de fericit! De

parcă aş fi avut aripi, aşa am zburat spre casă pe străzile

întortocheate...

Dimineaţa următoare am trecut prin piaţă.

Şi m-am întâlnit cu una din femeile implicate. I-am

ieşit înainte bucuros. Dar înainte sâ-i pot spune ceva, a

sărit cu gura pe mine:

- Aţi auzit ce a spus ieri seară cumnata mea în drum

spre casă? Şi apoi au urmat o serie de cuvinte urâte.

Mi s-a făcut rău.

- Dar, ascultaţi-mâ! S-a făcut pace!

- Pace! a şuierat ea. Şi apoi a râs a batjocură: Abia acum

începe cu adevărat bătălia!

Apoi s-a întors spre vânzătorul de legume:

- Cât fac morcovii?

Stăteam acolo, eu, biet nebun. Da! Abia acum începea

adevărata bătălie. Femeia a avut dreptate.

Şi eu am trăit prima mea dezamăgire ca tânăr creştin.

Atunci am învăţat că gura lumii nu poate fi astupată cu

câteva vorbe bune, ci ea este schimbată numai atunci când

intervine Isus, care a spus: „Iată, Eu fac toate lucrurile

noi".-

39

Stăteau- toţi în faţa mea: cei 80 de confirmanzi. Erau

primii adolescenţi pe care trebuia sâ-i pregătesc pentru

confirmare, ca pastor foarte tânăr al unei biserici dintr-un

oraş mare. Nu prea aveam habar ce se întâmplă în blocu-

rile mari cu apartamente de închiriat, din care proveneau

aceşti copii.

Azi urma să discutăm despre porunca: „Să nu ucizi".

Cele 80 de feţe m-au privit puţin stupid. Se vedea imediat

că nu au intenţia să devină ucigaşi.

Trebuia să încerc să le explic că, în ochii lui Dumne-

zeu, o ceartă este la fel de vinovată ca o crimă. Dar - oare

ştiau copiii aceştia ceva despre ceartă?

Am vrut să clarific situaţia, aşa că am întrebat:

- Copii, în familia căruia din voi există ceartă?

S-au ridicat atât de multe mâini, încât nici nu le-am

mai numărat.

- Stop! am strigat. Să facem invers! Să se ridice aceia,

care nu au ceartă acasă!

S-au ridicat patru copii.

- Ce? La voi nu este scandal? Se pare că aici, cearta

face parte din pâinea cea de toate zilele! De ce la voi în

casă nu există ceartă?

Răspuns - toţi în cor, ca unul singur:

- Noi locuim singuri!

în acel moment, am înţeles ceva din singurătatea fără

margini a lui Isus, care a spus: „Ferice de cei împăciuitori,

căci ei vor fi chemaţi fii ai lui Dumnezeu".

Şi apoi a mai fost întâmplarea cu prietenul meu Karl.

Era miner şi trăia într-un scandal sălbatic cu vecinul lui

de apartament. De câte ori nu am încercat să-i împac!

L-am întâlnit pe Karl într-o duminică seara.

- De unde vii? l-am întrebat.

- O, ar fi trebuit să fiţi de faţă! a strigat el entuziasmat.

Am avut o mare manifestaţie în Sala Parcului!

40

- O manifestaţie? Despre ce a fost vorba?

- Am protestat împotriva exploatării hamalilor din

Shanghai!

- Ei, minune! am exclamat eu. Hamalii din Shanghai!

Până şi de aceştia vă interesaţi?

- Păi cum, a strigat Karl nervos. Ne-am solidarizat cu

ei! Solidaritate sută la sută! Toţi sunt fraţii noştri! Se mai

simţea

încă la Karl atmosfera înfierbântată a manifestaţiei.

- Toţi sunt fraţii voştri, am strigat fericit. O, Karl! Atunci

veţi merge încă în seara aceasta la vecinul vostru, îi veţi

da mâna şi îi veţi spune „frate".

Atunci, faţa lui s-a schimbat. S-a întunecat.

- Ce! Tipul ăla! Escrocul ăla! ăla... gândiţi-vâ ce a mai

pus la cale... dar am sâ-i trag una în freză...

- Toţi, toţi suntem fraţi! m-am gândit şi am mers mai

departe.

Şi încă o dată am înţeles cât de mare este adevărul din

Biblie: „Iubeşte-1 pe aproapele tău!" Nu este greu să-1

iubeşti pe omul de departe. Dar - pe aproapele tău! Aici e

buba!

,Nu mai pot!

Pentru înviorarea apărătorilor obosiţi ai lui Cristos,

vreau să povestesc aici o mică întâmplare. Noi, creştinii,

avem nevoie să ne încurajăm unii pe alţii.

Cel care poate să ne ajute cel mai mult este, desigur,

Domnul însuşi.

Am fost atunci într-o stare de mare disperare. Trecu-

sem prin lupte mari, puterea se epuizase. Şi totuşi, mi se

părea că în faţa mea se adună greutăţi şi mai mari. Pe

41

lângă acestea, mai erau şi atacurile din interior. Totul s-a

datorat probabil faptului că nu mai găseam timp pentru

rugăciune şi citirea Bibliei.

In această stare de disperare şi de epuizare am partici-

pat la o conferinţă religioasă. La început, un vorbitor a

vorbit minunat despre rugăciunile ascultate. A fost, într-

adevăr minunat, şi desigur o mare întărire pentru adunare,

când a relatat despre ajutorul lui Dumnezeu.

Mie însă inima mi-a fost şi mai grea. Ah, toată starea

mea jalnică interioară mi s-a arătat şi mai clar la această

conferinţă. Din cauza disperării legată de starea jalnică a

bisericii şi de propria mea stare nu am mai putut nici măcar

să-mi ridic privirea.

Un alt vorbitor a urcat pe scenă. îl cunoşteam. Era un

bărbat care avea de dus o cruce grea. El a început aşa:

- Vreau acum să spun câteva cuvinte pentru cei cărora

Dumnezeu nu le ascultă toate rugăciunile, pentru ucenicii

lui Isus care sunt obosiţi şi disperaţi...

Mi-am ciulit urechile. Asta este în mod sigur ceva pen-

tru mine. Şi vorbitorul şi-a luat Biblia şi a citit istoria lui

Amram şi Iochebed, părinţii lui Moise. Cu toţi cunoaştem

istoria, când faraon a dat porunca ca toţi băieţii nou născuţi

să fie aruncaţi în râu şi cum Amram şi Iochebed nu s-au

supus poruncii lui, prin credinţă. Ei şi-au ascuns copilul

timp de trei luni. Dar apoi în Biblie apare propoziţia:

„Nemaiputând sâ-1 ascundă..."

La aceste cuvinte, vorbitorul a pus jos Biblia, s-a uitat

peste adunare şi a spus:

- Ce grea încercare trebuie să fi fost aceasta, când Io-

chebed a spus: „Nu mai pot...!" Şi totuşi, a fost un ceas

bun. Căci acum Domnul a avut cale liberă. Deci, pentru

că Iochebed nu a mai putut, Domnul a luat asupra Lui

îngrijirea copilului. Când Iochebed a spus: „Nu mai pot",

atunci a început seria minunilor lui Dumnezeu.

42

După ce vorbitorul a spus aproximativ aceste cuvinte,

a trebuit sâ stau şi să mâ gândesc:

- Aceasta este exact situaţia mea. Nici eu nu mai pot.

Abia am mai ascultat restul discursului. Pentru ziua

aceea, mesajul pentru mine a fost suficient. Mi-am arun-

cat toata povara la picioarele Domnului - şi în plus şi pe

mine. Şi am avut experienţa lui Iochebed: Dumnezeu a

început sä lucreze! Şi ceea ce începe, El duce şi la bun

sfârşit.

Aşa s-a repetat în viaţa mea străvechea experienţă a

bisericii lui Isus, despre care mărturiseşte deja Isaia:

„Flăcăii obosesc şi ostenesc, chiar tinerii se clatină; dar

cei care se încred în Domnul îşi înnoiesc puterea, ei zboară

ca vulturul..." (îs. 40:30,31).

Mâna cea puternică

Engadin! - Numele sună a poezie.

Ne-am bucurat de frumuseţile acestei ţări minuate o zi

întreagă de vară. Acum se lăsa înserarea. Ne-am mai plim-

bat puţin pe străzile oraşului Pontresina. Oamenii veniţi

la tratament din toate ţările, tinerii angajaţi ai hotelurilor,

tineri şi bătrâni, bogaţi şi săraci - toţi însufleţeau străzile.

Brusc au trecut pe lângă noi doi bărbaţi puternici, care

au atras privirile tuturor: masivi, bronzaţi, nici un gram

de grăsime pe corp - au trecut cu paşi uşori, elastici şi

indiferenţi prin mulţime.

- Sunt două călăuze renumite, a spus cineva.

Ne-am uitat după ei. Plana asupra lor o boare de aven-

tură. Şi apoi discuţia a fost desigur despre călăuze.

43

în timpul discuţiei, privirile mele au zburat tot mereu

spre piscurile înzăpezite ale munţilor care, învăluiţi în

aburii înserării, ne salutau din spatele pădurii de brazi.

Prietenul meu elveţian mi-a urmărit privirea.

- Da, uite acolo creasta ascuţită! Este creasta Bianco.

Unei călăuze i s-a întâmplat, că unui american i-a venit

ameţeala exact pe creastă. S-a ghemuit la pământ şi nu 1-

au mai putut urni, orice i-au spus. Până când călăuza a

ridicat târnăcopul de alpinist şi a strigat la el: „Vă trag

una să zburaţi de pe creastă, dacă nu vă mişcaţi imediat

mai departe!" Americanul s-a speriat atât de tare, încât a

sărit în picioare şi - ca sâ-şi salveze viaţa - a continuat

înfricoşătoarea drumeţie pe creasta muntelui. Când au

ajuns din nou în vale, americanul bogat i-a dat călăuzei

un bacşiş frumos. Căci a înţeles cât de mult 1-a ajutat

călăuza cu ameninţarea ei.

- Despre creasta Bianco mai ştiu şi eu o întâmplare fru-

moasă, a spus un alt prieten. Drumul urcă pieptiş prin

zăpada tare, la stânga şi la dreapta sunt însă prăpăstii

nesfârşite şi drumul urcă mereu până la un loc unde creas-

ta se termină.

- Se termină aşa, pur şi simplu? am întrebat eu speriat.

- Ei bine, nu-i chiar atât de rău. Dar trebuie să sari, ceva

mai mult de un metru, până unde se continuă creasta.

Nouă, celor de la şes, situaţia ni s-a părut înspăimân-

tătoare. Dar prietenul meu a continuat:

- Pentru oamenii antrenaţi, nu este periculos. Deci -

acolo s-a întâmplat. Un grup de turişti vrea să facă creas-

ta. Ajung la locul cu pricina. Călăuza sare prima. Următo-

rul ezită. Ca să-1 ajute, călăuza întinde mâna.

Fricosul se uită gânditor la mână - se gândeşte dacă să

îndrăznească să sară. Atunci călăuza mişcă mâna muscu-

loasă şi bronzată şi strigă: „Puteţi să săriţi liniştit. Această

mână nu a lăsat încă pe nimeni să cadâ".-

44

Nu am mai auzit ce s-a discutat în continuare. Căci

gândurile mele şi-au urmat calea lor. Am văzut aevea acea

mână puternică în faţa mea şi am auzit acele cuvinte pline

de mândrie: „Această mână nu a lăsat încă pe nimeni să

cadă". Dar în mintea mea, imaginea mâinii s-a schimbat.

Mâna pe care am văzut-o eu era străpunsă.

Viaţa mea cu Isus este şi ea o drumeţie pe creastă. De

când m-am legat de El, am mers adesea pe cărări abrupte

şi periculoase. Şi tot mereu am ameţit. Inima mea dispe-

rată a spus tot mereu:

- Nu se poate trăi pur şi simplu, în ciuda tuturor

aparenţelor, numai pe socoteala lui Isus.

Dar apoi, totul s-a repetat de fiecare dată ca în istoria

de pe creastă. El mi-a întins mâna străpunsă pentru mine

şi m-a încurajat: „Această mână nu a lăsat încă pe nimeni

să cadă".

Da, asta este. O, această mână puternică a lui Isus! Poţi

să te încrezi în ea. în Evanghelia după loan, la capitolul

10, Isus ne promite: „Nimeni nu vă va smulge din mâna

Mea". Şi eu sunt sigur că nimeni şi nimic nu-1 va putea

transforma pe Isus într-un mincinos.

„Când cuvântul tău nu va mai

avea valoare..."

„... vezi, Cristos S-a născut!"

Ultimele acorduri ale corului bărbătesc s-au stins. Ser-

barea noastră de Crăciun s-a terminat.

Am mai urcat încă o dată pe scenă. Imediat s-a făcut

din nou linişte. M-am uitat peste adunare. Aveam în faţa

45

mea aproximativ 500 de tineri. Toţi erau şomeri. în inter-

natul nostru de tineret iniţiasem tot felul de cursuri pentru

ei, cu care să-şi poată umple timpul liber. Aşa a luat fiinţă

„UpŞ„, adică, „Universitatea pentru şomeri".

Formau o mulţime pestriţă: erau reprezentate toate stra-

turile sociale - tot felul de meserii - toate partidele politice

şi chiar şi toate mişcările religioase.

- Tineri şi fraţi! am spus, spre marea mea bucurie pot să

vă comunic acum, că pot să vă fac un mic cadou de

Crăciun. Feţele s-au luminat.

- Aş dori, am continuat, să înmânez fiecăruia din voi

un exemplar din Noul Testament...

Tăcere surdă. S-au uitat unii la alţii dezamăgiţi. Apoi,

cineva din spate a strigat:

- Numai atât?

„Numai atât?" M-am confruntat brusc cu această între-

bare. Nu numai primul care a rostit-o - nu, toţi cei prezenţi

au venit în faţa mea.

- Nu! le-am răspuns, în plus, pot să fac cadou fiecăruia

din voi un briceag, o pungă cu prăjituri şi un pachet de

ţigări.

Atunci, feţele s-au luminat din nou. Teama a fost biruită.

Ne aflam din nou pe tărâmul adevăratei sărbători de

Crâciun.-

Pâcat de Cuvântul lui Dumnezeu! Nu! - păcat de po-

por, care nu mai ştie ce să facă cu Cuvântul minunat al lui

Dumnezeu! Nu este de mirare că nu mai ştii ce este bine

şi ce este rău: că nu mai ai habar cine este Dumnezeu şi

cine eşti tu, că eşti o pradă pentru toţi amăgitorii şi toate

ideologiile!-

Când ne-am întâlnit din nou după Crăciun, le-am po-

vestit tinerilor istoria unei Biblii, care mi-a fost arătată

undeva, în Austria:

Era un volum gros, vechi, legat în piele de porc şi cu

46

încuietori grele de argint. Când deschideai Biblia, se des-

lipea toată la cartea psalmilor. Şi acolo se vedeau nişte

pete ciudate, maro închis.

- Ăsta este sânge, mi s-a explicat, sânge de om!

Cutremurat, am ascultat istoria acelei Biblii:

în secolul al XVTII-lea, în ţările austriece, citirea Bi-

bliei a fost strict interzisă. Pe cel la care se găsea această

carte periculoasă îl aşteptau pedepse foarte grele...

Este noapte adâncă. Numai într-o casă singuratică de

ţărani mai arde lumina. Cu toate acestea, obloanele sunt

atât de bine închise, încât afară abia mai răzbate lumină.

Locatarii s-au adunat în camera mare. Au venit şi alţi

vecini. Şăranul se apleacă, ridică două scânduri din podea

şi scoate din ascunzătoare Biblia cea groasă. Atent se apro-

pie de lumină şi deschide cartea. Atenţi şi flămânzi după

Cuvântul vieţii, oamenii se înghesuie în jurul lui. Apoi,

citeşte:

- Te iubesc din inima, Doamne, tăria mea! Doamne, Tu

eşti stânca mea, cetâţuia mea, izbăvitorul meu! Dumne-

zeule, Tu eşti stânca mea, în care mă ascund, scutul meu

care mă scapă şi întăritura mea! Eu strig: „Lăudat să fie

Domnul!" şi sunt izbăvit de vrăjmaşii mei-.

Se întrerupe - toţi ciulesc urechile. De afară se aud voci

şoptite. Şi apoi se aud lovituri în obloanele ferestrelor. O

voce aspră strigă:

- Deschideţi!

O clipă, toţi rămân paralizaţi. Dar înainte să poată lua o

hotărâre, uşa este spartă şi în casă dă buzna o gloată sălba-

tică: soldaţi, conduşi de un vecin care zâmbeşte batjocori-

tor.

Conducătorul a observat deja Biblia:

- Ha! ţărane! Te-am prins în cele din urmă?! Cu pumnii

aspri dă să apuce cartea.

Atunci, ţăranul îşi vine în fire. Cu mâini dure prinde

47

Biblia şi o trage spre el.

- Ţărane, dă Biblia încoace! urlă sergentul înnebunit.

Ţăranul tace. Este palid ca un mort. Dar degetele lui ţin

cu tărie de Cartea iubită.

- Dă drumul cărţii! Sergentul pune şi el mâna acum şi

începe o luptă surdă.

- Dâ-i drumul! strigă sergentul din nou. Ţăranul tace.

Degetele lui ţin tare de Biblia deschisă.

Atunci, soldatul înnebuneşte de mânie. Dintr-o mişcare

închide cartea grea şi îi zdrobeşte ţăranului degetele. Când

vede că acesta tot nu vrea să dea drumul la carte, loveşte

cu pumnii în Biblia închisă, încât ţăranului îi ţâşneşte sân-

gele din degete. Dar - nu dă drumul la carte...

Tinerii mă ascultă încordaţi.

- Şi apoi? întreabă cineva.

- Da, apoi ţăranii au fost puşi să aleagă: ori să renunţe

la Biblie - ori să renunţe la tot şi să fie deportaţi.

Şi le descriu tinerilor din jurul meu că mi s-a arătat

patria acelor persecutaţi: o vale minunată din Austria. Cu

gospodăriile mari ţărăneşti, semăna cu grădina lui Dum-

nezeu, încadrată şi păzită de piscurile semeţe ale munţilor

din jur.

- Au lăsat toate acestea baltă, ba au trebuit să renunţe şi

la copiii lor. Au plecat numai cu Biblia în mână.

Tinerii au ajuns la capătul răbdării.

- Asta-i nebunie curată!

- Trăzniţi!

- Fanatism religios!

Exclamaţiile au umplut sala. Mi-a fost greu să fac din

nou linişte.

In cele din urmă, am luat din nou cuvântul:

- Au fost oare chiar atât de nebuni? Gândiţi-vă o clipă!

Aceşti ţărani şi-au spus: Dacă nu mai avem Biblia, nu mai

putem şti ce este bine şi ce este rău; atunci nu mai putem

48

să constatăm care este calea care duce la Dumnezeu; atunci

suntem o pradă uşoară pentru orice amăgitor; atunci sun-

tem ca nişte oameni, care şi-au pierdut harta şi se află într-

o ţară străină şi necunoscută. Dacă renunţăm la Biblie,

atunci nu mai aflăm Vestea Bună despre mântuirea noastră;

atunci oamenii au să ne vâre pe gât Evangheliile lor in-

ventate. Atunci nu vom mai avea adevărul drept călăuză

şi nici cine să ne arate calea... Nu au avut dreptate?

Tinerii au tăcut. Şi eu m-am gândit cu tristeţe că vor

cădea foarte uşor pradă amăgitorilor, acum, după ce au

renunţat demult la Biblia lor...

Un an mai târziu, a ajuns la putere Hitler.

Arestarea

La sărbătoarea bisericii din ţinutul Essen, m-am întâl-

nit cu actualul secretar general al Uniunii, W.A. Visser

t' Hooft. Mi-a strâns mâna râzând:

- Vă mai amintiţi-?

L-am privit puţin nedumerit. Ce vrea să spună? Atunci,

mi-a explicat:

- Păi - în 1937, în Darmstadt! Eu am fost bărbatul care

v-a „băgat" în biserică!

- Dumneavoastră aţi fost acela? m-am mirat.

Atunci mi-a revenit în minte o întâmplare, care nu este

importantă datorită aspectelor de aventură care au însoţit-

o, ci pentru că în mijlocul nimicniciei şi a neputinţei noastre

a ieşit în evidenţă slava Domnului Isus.

A fost pe vremea în care „săptămânile noastre de evan-

ghelizare" au adunat laolaltă mii de oameni. Puternicilor

celui de-al treilea Reich nu le prea convenea acest lucru.

Au încercat să oprească aceste adunări şi aceasta pe cât se

49

poate fără violenţă, prin faptul că ne înmânau nouă, vor-

bitorilor, tot felul de documente care ne interziceau să mai

predicăm. Noi am ştiut acest lucru. Aşa că problema se

reducea la a-i evita pe agenţii poliţiei secrete, ca ei să nu

poată să-ţi înmâneze documentul. Era un joc palpitant şi

caraghios.

într-o seară, m-am aflat în faţă clădirii arhipline a Bise-

ricii Sf. Pavel din Darmstadt. Urma să vorbesc în cadrul

serviciului despre tema: „Isus este Domnul". Dar - cum

să intru înăuntru? Ştiam că la toate uşile sunt postaţi agenţii

Gestapo-ului, ca să mă prindă.

Atunci, privirea mi-a căzut asupra casei parohiale de

lângă biserică. Oare nu exista din partea aceea o posibi-

litate? Am deschis poarta descuiată. în holul întunecos

mă aştepta un bărbat care m-a luat de braţ şi m-a „băgat"

în biserică prin nişte ganguri, pivniţe şi coridoare.

Pentru că poliţia nu dorea să se iste tulburare, am putut

să-mi ţin în linişte pedica. Apoi am părăsit biserica în

acelaşi mod, în timp ce poliţia mă căuta în mulţimea care

elibera biserica.

Un timp am stat şi am privit de departe acest joc cara-

ghios. S-a aflat pe cine caută poliţia şi încet, încet s-a

adunat o mulţime destul de mare de oameni care priveau.

Mi s-a făcut teamă. Şi m-am îndreptat spre maşina care

mă aştepta într-o străduţă lăturalnică: trebuia să mă scoată

din Darmstadt.

Şoferul stătea nemişcat. Poate doarme? L-am strigat pe

nume. în clipa următoare, din spatele maşinii a ieşit un

bărbat:

- Sunteţi arestat! Mi-a arătat insigna Gestapo-ului.

S-a sfârşit! M-au băgat din nou în biserică prin mulţimea

neliniştită. Acolo se aflau mai mulţi soldaţi SS în uni-

formă şi un comisar. Acesta m-a lămurit:

- Trebuie să părăsiţi imediat şi definitiv ţinutul Hessen!

50

Trebuia sä mărturisesc, indiferent ce avea sä se întâmp-

le după aceea.

- Nu pot sâ fac acest lucru, căci mâine trebuie sâ ţin aici

un studiu biblic.

- Atunci trebuie sâ vâ arestăm!

în faţa bisericii a oprit un Mercedes mare. La volan se

afla un soldat SS. Un al doilea a urcat lângă el. în spate

am ucat eu şi comisarul.

Şoferul a învârtit cheia în contact. „Rrrrr!" Motorul nu

a pornit. Era în mod sigur un motor bun. Dar - acum nu

voia să pornească.

- Porneşte odată! a strigat comisarul nervos; căci în ju-

rul nostru se aflau cel puţin două mii de oameni.

„Rrrrr!" Motorul nu pornea. în Psalmul 2 scrie: „Cel ce

sade în ceruri râde". Mi-e mi s-a părut că Dumnezeu însuşi

blochează maşina.

Atunci, cineva din mulţime a intonat cântarea: „Dacă

Domnul e cu mine, vrăjmaşii mei cad..." Mulţimea a înce-

put sâ cânte. însoţitorii mei au căzut pe gânduri.

- Omule! Porneşte maşina!!

„Rrrrr!" - „Rrrrr!" - Am început să-mi fac griji pentru

baterie. Dar - motorul nu a pornit.

Cântarea s-a terminat. Nemţii ştiu de la fiecare cântare

numai prima strofă. Apoi tac. Păcat! Ce bine s-ar fi potri-

vit toate celelalte strofe ale cântării!

Apoi a fost linişte adâncă. Numai din când în când un

„mrr!" deznădăjduit, când şoferul mai învârtea cheia în

contact.

Eu am început sâ mâ întristez. Desigur, mulţimea mai

vrea încă sâ asculte Evanghelia. Dar, treptat, autorităţile

vor opri tot mai mult vestirea Evangheliei. Şi atunci po-

porul nostru va rămâne fără de Dumnezeu şi fără Evan-

ghelia cea minunată. Atunci - ar urma - sfârşitul - biseri-

cii!

51

Se pare câ şi mulţimea avea gânduri asemănătoare. Căci

liniştea a devenit apăsătoare.

Şi atunci - da, s-a petrecut lucrul datorită căruia vă po-

vestesc această întâmplare. Dintr-odatâ, pe treptele bise-

ricii a apărut un tânăr - nu am aflat niciodată cine a fost.

Cu o voce puternică şi cu o autoritate surprinzătoare a

strigat spre mulţime cuvintele poeziei lui Blumhardt:

„Câ Isus va birui, e sigur,

A Lui va fi întreaga lume.

Căci după noaptea morţii Lui,

Lui i s-a dat totul.

După ce a biruit pe cruce,

S-a înălţat la tron.

Da - Isus învinge!"

Tânărul a dispărut în mulţime. Motorul maşinii noastre

a pornit. Am plecat.

Inima mea era plină de bucurie. „Da - Isus învinge!"

Nu a fost oare ciudat, că ni s-a spus tuturor acest lucru

într-un mod atât de clar tocmai în ceasul când s-a părut că

înving puterile întunericului?

Am fost atât de plin de bucuria biruinţei, încât nu m-

am putut abţine - m-am întors spre comisar şi i-am expli-

cat:

- Nu aş vrea să fiu în locul dumneavoastră!

Atunci, s-a prăbuşit sufleteşte şi mi-a răspuns:

- înainte - înainte am participat şi eu la un studiu bilbic

pentru studenţi avansaţi.

- Bietul de tine! am spus eu, cel arestat, celui căruia i se

dăduse putere asupra mea.

Apoi ne-am îndreptat spre închisoare.

52

Sărac în duh

Am terminat micul dejun. înt-o grabă nebună mi-am

clătit paharul, am alergat în celula îngustă şi m-am postat

în poziţie de drepţi lângă uşă. în tot acest timp a trebuit să

zâmbesc: de ce ne grăbim atât de mult în închisoare, când

avem, de fapt, atât de mult timp liber?

Paznicul s-a uitat în celulă:

- în ordine?

- Da, domnule paznic!

Uşa s-a închis, zăvoarele de fier au scârţâit. Eram sin-

gur!

Acum aveam linişte până la prânz.

Am mutat scaunul sub fereastra îngustă şi mi-am des-

chis Biblia.

O, această linişte minunată! Singur şi netulburat cu

Cuvântul lui Dumnezeu! Am deschis la Epistola către

Efeseni. De câte ori am citit deja această epistolă! Dar -

acum îmi vorbea cu totul altfel! Asta în mod sigur din

cauză că Pavel a scris această epistolă când a fost şi el în

închisoare. Există imagini, pe care nu le poţi vedea bine

decât dacă stai într-un anumit loc, de unde lumina cade

aşa cum trebuie. La fel este şi cu această epistolă. Locul

de unde o înţelegi cel mai bine este - închisoarea.

Am citit - şi tot ce mă apăsa a devenit mic şi neînsemnat.

Ce importanţă are ameninţarea bisericii şi a vieţii mele în

această ţară nazistă, comparativ cu mesajul cuprins deja

în primele cuvinte: „Dumnezeu ne-a ales înainte de întem-

eierea lumii!"

Linişte în jurul meu şi linişte în mine. Dar - deodată

inima mi se tulbură. Anume, când citesc versetul în care

Pavel spune: „Să fac cunoscut cu îndrăzneală taina Evan-

53

gheliei, al cărei sol în lanţuri sunt".

Acest mic cuvânt a pus degetul pe rană. Afară era im-

portanta şi marea mea lucrare cu tineretul. Ce se va alege

de ea, dacă va trebui să stau închis săptămâni în şir?! Viaţa

mea are sens numai pentru că pot să fiu „un sol al Evan-

gheliei". Şi aceasta era povara mea cea mai grea: că nu

mai pot să-mi continui această activitate. Puteam oare să

fiu şi din celulă un sol al Evangheliei? M-am gândit. în

cele din urmă, mi-a venit ideea că am datoria să le vestesc

paznicilor mei Evanghelia.

Dar - cum să le-o vestesc? în mod sigur nu vor accepta

o discuţie cu mine. Atunci cum să fiu un „sol al Evanghe-

liei în lanţuri"?!

M-am gândit şi am ajuns la următoarea concluzie: dacă

am să fiu foarte cuminte şi foarte liniştit şi foarte vesel,

atunci paznicii trebuie să observe că în mine există un alt

spirit decât în ceilalţi deţinuţi; atunci poate au să mă întrebe

de ce sunt eu altfel decât ceilalţi. -

Aşa că m-am hotărât să devin un deţinut model, care

sâ-I facă cinste Domnului Isus „în faptă şi în cuvânt".

în timp ce mă gândeam la toate acestea, pe coridor au

răsunat paşi - uşa a fost deschisă cu o smuciturâ - în celulă

a intrat un funcţionar al poliţiei şi mi-a spus:

- A venit soţia dumneavoastră. Are voie să vă aducă

fructe. Nu aveţi voie să primiţi coşul soţiei dumneavoastră.

Luaţi-vâ ligheanul!

Am alergat tulburat la lighean. în graba mea l-am apu-

cat prea de margine - mi-a scăpat din mână - a căzut pe jos

- emailul a sărit...

- Omule! a urlat funcţionarul, cum umbli cu avutul sta-

tului!

M-am enervat:

- Lâsaţi-mă să plec acasă, atunci nu am să mai demolez

nimic din avutul statului!

54

Bărbatul a început sâ spumege:

- Ce? Mai eşti şi obraznic? Nu mai primeşti nici un

fruct!

Uşa s-a închis, zăvoarele au scârţâit. Am rămas singur.

„...Sol al Evangheliei în lanţuri..." M-am tulburat foar-

te tare, când m-am gândit că draga mea soţie va pleca

acum tristă acasă. Dar mult, mult mai râu era faptul că am

falimentat atât de lamentabil. în mod sigur acel bărbat nu

a observat că îi aparţin Domnului Isus. N-a simţit deloc

acel „alt" spirit.-

Ora prânzului.

- Afară din celulă pentru primirea mesei! au urlat paz-

nicii şi au deschis uşile celulelor. Când am ieşit afară,

unul şi-a bătut joc de mine:

- Mai repde - dar sâ nu aruncaţi avutul statului pe jos!

Am tăcut. Dar funcţionarul tânăr nu mi-a dat pace. Prin

alte observaţii m-a făcut de râs în faţa deţinuţilor care rân-

jeau.

Atunci m-am înfuriat. Nu aveam voie sâ spun nimic.

Dar - m-am mişcat intenţionat foarte încet - până când s-

a înfuriat şi el. A urmat un joc caraghios - atent şi urât...

Până când m-am aflat din nou în celulă, un „sol al Evan-

gheliei în lanţuri". îmi venea să plâng. Oare chiar nu am

sâ reuşesc sâ fiu prietenos, liniştit şi răbdător?

Nu! Şi în continuare lucrurile au mers din rău în mai

râu. De parcă s-ar fi dezlănţuit tot iadul. Fiecare întâlnire

cu funcţionarii s-a transformat într-un nou conflict. Chiar

şi cele cu intenţii prietenoase au devenit tot mai reci...

Am stat deznădăjduit şi singur în celula mea şi orele mi

se păreau lungi.

Şi ceea ce ştiam teoretic de mult timp, am învăţat atunci

practic, în necazul meu adânc: catechismul are dreptate;

da, are dreptate atunci când afirmă: „Suntem însă atât de

păcătoşi, încât nu suntem absolut deloc capabili de ceva

55

bun şi suntem înclinaţi numai spre rău". Şi afirmaţia îngro-

zitoare la întrebarea 5 mi-a răsunat în urechi: „în firea

mea am o predispoziţie înnăscută să-L urăsc pe Dumne-

zeu şi să-mi urăsc aproapele".

Dar apoi a venit eliberarea! Nu voi uita niciodată în

viaţa mea acea duminică dimineaţa. Am auzit clopotele

unei biserici din apropiere. Le-am ascultat bătăile plângând

în celula mea tristă. Eram cu nervii la pământ. Foamea şi

mizeria m-au demoralizat. Dar mai mult decât atât, eram

la pământ cu încrederea de sine şi cu autoneprihănirea

mea. Când mi-am luat micul dejun, paznicul a spus câte-

va cuvinte prietenoase. Dar eu am tăcut. Ce-mi mai pasă

mie de oameni? Dumnezeu 1-a părăsit pe robul Lui...

Atunci, uşa s-a mai deschis încă o dată. Paznicul a in-

trat înăuntru şi mi-a adus o carte groasă:

- A adus-o soţia dumneavoastră. "VI s-a aprobat să ţineţi

cartea în celulă. Vechitura asta n-o fi periculoasă pentru

stat!

O, scumpa mea soţie! Am recunoscut imediat volumul.

Erau predicile preotului Hofacker din Württemberg. Soţia

mea ştia ce mult ţin la aceste predici.

M-am aşezat pe scaun şi am început să citesc - acolo

unde s-a deschis cartea.

Şi atunci - atunci mi-am dat seama că nu soţia mea mi-

a trimis cartea, ci Tatăl din cer. Căci am citit:

„Mântuitorul Şi-a început Predica de pe munte cu cu-

vintele: Terice de cei săraci în duh, căci a lor este împărăţia

cerurilor!' Ce a înţeles El însă prin cei săraci în duh? Sărac

este acela care nu are cele necesare pentu trai. Şi sărac în

duh este omul care simte şi recunoaşte cu smerenie şi închi-

nare, că îi lipseşte lucrul de care are nevoie pentru viaţa

duhovnicească şi divină, dar pe care poate şi trebuie sâ-1

ceară de la Dumnezeul cel mare..." .

Am sărit în sus. Inima îmi bătea nebuneşte. Cum a pu-

56

tut Hofacker, cel care a trăit la începutul secolului trecut,

să-mi cunoască situaţia atât de exact? Ah, nu! Nu Hofak-

ker - Domnul Isus este cel care-mi cunoaşte inima. Am

citit mai departe:

„în Predica Fericirilor, Mântuitorul îi pune pe aceşti

săraci în duh primii şi face astfel din sărăcia în duh poarta

pe care se poate intra în împărăţia cerurilor..."

După ce am citit toată predica, am cântat bucuros o

cântare în celula mea: „Mi s-a arătat îndurare / îndurare

pe care nu o merit..." - până când a venit paznicul şi a

urlat:

- Linişte! Cântatul este interzis!

Dar cântarea inimii mele nu putea să o interzică nime-

ni.

,N-am ce face cu Golgota*

- Da, da, toate bune şi frumoase! Şi eu sunt creştin -

chiar dacă nu în accepţiunea bisericii. Şi, la urma urmei -

trebuie să existe religie! De aceea îmi trimit fiul la cursul

confirmanzilor. Dar, într-o zi am venit acasă. Şi-1 văd pe

puşti plimbându-se în sus şi în jos şi învăţând un cântec.

'Ce înveţi?' îl întreb. El îmi arată cartea de cântări. Şi ştiţi

ce învăţa? Na, nu ştiu cuvintele chiar pe de rost. Dar ceva

de genul: 'Ce-ai suferit Tu, Doamne, e numai vina mea...'

Cam aşa a fost. Sigur! Şi eu am învăţat cândva chestia

asta. Dar - trebuie să recunosc - nu prea am avut ce să fac

cu asta. Ei bine! Biserica nu a mai progresat deloc, de se

ocupă tot de nimicurile astea? Vreau să spun: biserica ar

trebui - na, cum să mă exprim - să înveţe mai multe lu-

cruri practice. Aceasta este părerea mea!... Fumaţi o ţigară?

Nu? Na, atunci îmi aprind eu una.

57

Mulţumit, domnul elegant s-a lăsat pe spate în fotoliu

şi a suflat câţiva norişori spre tavan. Am tăcut. Ce puteam

să răspund la atâtea inepţii?! Atunci, a început din nou:

- Deci - Golgota şi restul - n-am ce face cu aceste cu-

vinte. A dat din mâna lui îngrijită: Şi vă rog, să nu veniţi

la mine cu păcatul! Cred că biserica face prea mult tam-

tam cu păcatul! E de-a dreptul caraghios! Vedeţi dumnea-

voastră - eu am fost soldat. Ofiţer! Na, când cineva se

făcea vinovat de ceva, urma o săpuneală - şi gata! Oare

Dumnezeu ia lucrurile mai în serios?

Din nou tăcere. Dar apoi mi-a venit o idee: da, bărbatul

din faţa mea a fost ofiţer - şi anume la tribunalul militar.

Am zâmbit. Domnul cărunt a observat - acum urma să

vorbesc eu.

- Ca ofiţer în cadrul tribunalului militar aţi avut în faţa

dumneavoastră mulţi oameni. I-aţi lăsat pe toţi să plece

cu o simplă sâpunealâ - nu, aşa aţi numit-o? Chiar aşa?

S-a enervat.

- Na, când cineva a făcut-o lată...

L-am întrerupt:

- Ce înseamnă asta?

- Păi, dacă cineva a încălcat legea, atunci l-am con-

damnat, desigur. E clar!

- De ce? Cum aşa?

A început să se agite:

- Pentru că, pentru că există o dreptate! Şi cine încalcă

această dreptate, este condamnat.

Mi-am îndreptat spatele:

-... pentru că există o dreptate! Aşa! Acum vreau să vă

spun ceva: şi la Dumnezeu există o dreptate. Deci - vă

pricepeţi la aşa ceva. Dreptatea rămâne dreptate. Şi cine a

încălcat o dată cele Zece Porunci - este condamnat! Dum-

nezeu este drept!

Domnul cărunt a devenit atent. Se părea că începe să

58

priceapă. Dar a tăcut. Aşa că am continuat:

- Domnul meu drag! Dumneavoastră vă îndreptaţi exa-

ct spre condamnarea dumneavoastră din partea lui Dum-

nezeu!

Domnul a râs nervos:

- Na, şi dumneavoastră?

- Eu am fost deja condamnat, i-am spus. M-a privit mi-

rat:

- Aţi fost deja condamnat? Na, şi aţi fost graţiat?

- Nu! Condamnat la moarte! Am primit sentinţa şi am

recunoscut. Am putut s-o fac, pentru că am avut un che-

zaş, care s-a pus în locul meu şi a murit - pentru mine.

- Un chezaş? Cine a fost?

- Isus - la Golgota! Şi acum: ori recunoaşteţi şi dum-

neavoastră condamnarea la moarte din partea lui Dumne-

zeu şi vă ţineţi tare de acest chezaş - ori - nu aş vrea să fiu

în pielea dumneavoastră. Aţi înţeles?

- Mi se pare, de parcă aş vedea o lumină de departe.

- Na, atunci mergeţi spre ea!

Fereastra-amvon

Ieri am vorbit cu arhitectul despre amvonul meu. Fa-

cem modificări în sala bisericii. Şi arhitectul m-a întrebat

cum să proiecteze amvonul.

Gândurile mele au început să zboare. - în drum spre

casă, mi-au revenit în minte toate amvoanele de la care

am vestit Evanghelia cea minunată.

Atunci mi-am amintit şi de fereastra-amvon. Am fost -

cam prin 1940 - din nou închis de „Gestapo" din cauza

unei predici pe care am ţinut-o într-un mare oraş industri-

al. Şi m-am trezit trist şi singur în celula mea rece.

59

Da de unde! Celula! Pur şi simplu, în pivniţa clădirii

poliţiei au zidit câteva încăperi pentru cazurile speciale.

Era groaznic, aici jos. Un adevărat iad! Pereţii murda-

ri! Bezna tristă! Şi mai ales - duhul! Auzeam numai din

când în când pocnetul uşilor de fier, cearta paznicilor sau

înjurăturile din celulele vecine.

Dar apoi - imediat în prima seară - a urmat ceva fru-

mos. Am primit mâncarea, paznicii au mai inspectat o

dată celulele. Apoi am auzit cum paşii lor s-au îndepărtat

pe coridor. Am auzit cum s-a închis grilajul mare de fier

de la pivniţa noastră -, apoi s-a făcut linişte. Aveam înaintea

noastră o noapte lungă, fără somn, pe priciul tare şi rece.

Dar, ce-a fost asta? Cine a vorbit? Am tresărit. Dar -

eram singur! Ce-a fost asta? - Am auzit din nou vocea

unui bărbat... Vorbea şoptit - dar auzeam atât de clar, de

parcă omul ar fi fost în celula mea.

- Hei! Tu, ăla nou! a strigat vocea. Probabil se referea

la mine. Căci eu eram cel mai „nou".

- Da! am răspuns. Dar străinul nu m-a auzit. Căci a

strigat din nou:

- Hei! Tu, ăla nou! Şi apoi: Caţărâ-te până la geam şi

vorbeşte spre fereastră! Atunci putem sta de vorbă!

Am împins masa sub geam, m-am urcat pe scaun, apoi

pe masă. Dacâ-mi întindeam mâinile în sus, puteam să

mă agăţ de gratiile de la geam.

M-am tras în sus... Da, uşor de spus. Dar eu nu sunt un

tip foarte sportiv. Aşa că treaba nu a fost chiar uşoară. Dar

am reuşit. Şi aşa am aflat secretul vesel al acestei închi-

sori triste: geamurile erau la nivelul solului. Şi nu prea

departe de geamurile noastre se afla un zid înalt. Dacă

vorbeai în direcţia acelui zid, se auzea bine în toate celu-

lele. Există efecte acustice atât de ciudate.

Un deţinut oarecare a descoperit cândva acest lucru. Şi

acum, secretul era transmis de la deţinut la deţinut.

60

Am stat atârnat cu picioarele în aer şi am făcut cunoştinţă

cu tovarăşii mei de suferinţă. Ce lume pestriţă! Escroci şi

pungaşi, ţigani şi evrei, deţinuţi politici şi chiar şi o pros-

tituată, vinovaţi şi nevinovaţi, bătrâni şi tineri. M-am cut-

remurat de ceea ce am văzut în spatele culiselor vieţii. Un

lucru a devenit clar: exista ceva care ne lega şi ne unea pe

toţi. Era marea frică şi deznădejde. Toţi am căzut „în mâi-

nile oamenilor". Şi chiar şi Biblia spune, că acesta este

lucrul cel mai rău.

Conversaţia noastră a fost, desigur, foarte seacă. Căci

nu puteai sta atârnat aşa prea mult timp. Trebuia să sari

jos şi să aduni noi puteri.

Deci, m-am aflat din nou pe masă, să-mi trag sufletul.

Un bărbat în vârstă tocmai povestea că este deja de doi

ani în această pivniţă -, muierea cea obraznică a făcut câteva

observaţii obscene; atunci - da, atunci mi-a venit o idee

formidabilă: aceştia sunt cei obosiţi şi împovăraţi, vameşii

şi păcătoşii despre care a vorbit Domnul Isus! De aceea ai

fost adus aici, ca să le vesteşti acestor oameni necăjiţi

Evanghelia!

Dar - ce se va întâmpla, când voi începe să le vorbesc?

Nu vor începe sâ-şi bată joc de mine? Şi apoi - nu voi

putea să ţin predici lungi. După exact un minut trebuia să

sar jos, pentu că palmele îmi luau foc.

Mi s-a părut, de parcă toţi demonii prezenţi - şi aici era

efectiv anticamera iadului - mi-ar fi spus să renunţ. Dar -

Dumnezeu m-a strigat. Aşa că m-am ridicat din nou în

mâini la geam şi am spus:

- Am să vă spun acum un verset minunat din partea lui

Dumnezeu. Ascultaţi! Şi apoi am şoptit spre zid: „Fiindcă

atât de mult a iubit Dumnezeu lumea - această lume!!,

că...

De-abia am spus „Dumnezeu", că muierea aia obraz-

nică a şi dat drumul la o înjurătură. Dar ceilalţi au sărit

61

imediat'cu gura:

- Mai taci odată, Frieda! Şi apoi am auzit: Spune mai

departe!

Aşa că am spus mai departe:

- Fiindcă atât de mult a iubit Dumnezeu lumea, că a dat

pe singurul Lui Fiu, pentru ca oricine crede în El, să nu

piară, ci să aibă viaţa veşnică.

Am mai adăugat încă două, trei cuvinte despre marea

îndurare a lui Isus - apoi am sărit jos.

A urmat o tăcere lungă. Nimeni nu a mai spus nimic.

Fiecare stătea în celula lui întunecoasă şi - Isus a venit la

ei - în disperarea lor, în vinovăţia lor, în nedumnezeirea

lor, în noaptea lor.-

Aşa am avut o „fereastrâ-amvon". In fiecare seară, când

se terminau discuţiile generale, îmi ţineam „predica-mai-

mult-decât-scurtâ". Atârnam - eu însumi un deţinut - ca-

raghios ca o maimuţă de gratiile unui geam. Dar inima

mea era plină de bucurie.

Nu l-am văzut pe nici unul din ascultătorii mei. Am

văzut numai zidul negru. Dar simţeam că mă ascultă

încordaţi. Nici măcar Frieda nu mai spunea nimic.

Ştiţi ce m-a mişcat cel mai mult la această propovăduire

ciudată? Cu cât cobori mai adânc în prăpăstiile oameni-

lor, cu atât mai mult străluceşte mesajul despre îndurarea

Domnului Isus.

,Nu pot...!

- Deci - ascultaţi toţi la mine! a urlat subofiţerul. Mâine

dimineaţă plecăm în misiune cu barca, să căutăm mine.

Şi ştiţi exact, că avem puţine şanse să ne mai întoarcem

62

înapoi. Da! Războiul este foarte periculos...!

Tinerii bărbaţi s-au privit îngrijoraţi. Dar subofiţerul

nu le-a lăsat prea mult timp pentru gândurile lor sumbre:

- De aceea, astă seară vom trage un chef pe cinste!

Mergem toţi pe uscat! Acolo o să găsim destul rachiu şi

muieri pentru un chef de pomină!

Răspunsul au fost urlete vesele. Entuziasmaţi, toţi au

început sâ-şi imagineze plăcerile care aveau să urmeze,

în afară de un marinar. Era foarte tăcut.

Un camarad 1-a observat:

- Fritz, vii şi tu, nu?

Fritz a dat din cap.

Ceilalţi au devenit atenţi:

- Ce se întâmplă aici?

- Desigur, mergem toţi!

- Nimeni nu rămâne la bord! s-a auzit din toate părţile.

Acum, a devenit atent şi subofiţerul:

- Ce! a început să urle. Cine nu vrea să vină? ăsta?... Şi

atunci a luat un aer oficial: Deci - ascultaţi la mine! Sun-

tem toţi tovarăşi! înţeles? Tovarăşi până la moarte! Clar?

- Să trăiţi! au strigat toţi în cor.

- Deci..., a continuat subofiţerul, facem totul împreună!

Unul pentru toţi, toţi pentru unul! înţeles?

- Să trăiţi!

- Na, atunci totul este clar! Cu aceasta, subofiţerul a

rezolvat problema.

în mijlocul acestor bărbaţi se afla Fritz. A simţit că a

sosit ceasul încercării. Şi chiar dacă inima îi bătea mai

repede - ştia clar care este calea pe care trebuie să meargă:

nu are voie să cedeze...

Fritz a ajuns sâ-L cunoască pe Domnul Isus deja din

casa părintească şi apoi mai târziu, în cadrul lucrării noastre

evanghelice cu tineretul. De pe frontispiciul sălii noastre

în care ne adunam cu tinerii, a putut să citească în fiecare

63

duminică cuvintele Domnului: „Fiule, da-mi inima ta şi

sä găsească ochii tăi plăcere în căile Mele". Fritz a auzit

această chemare, s-a predat hotărât lui Dumnezeu şi I-a

urmat pe cale.

Dar nu a avut prea mult timp să crească în pacea

lăuntrică. Era în timp de război şi curând a fost înrolat în

marină. La despărţire, i-am dat tânărului meu prieten o

mică Biblie de buzunar şi l-am rugat:

- Fritz, mărturiseşte-L pe Domnul tău cu curaj!

Atunci mi-a strâns mână cu putere.-

Şi acum a venit ceasul mărturiei! Camarazii au părăsit

vasul foarte gălăgioşi.

- Pentrru ultima dată! Vii cu noi?

- Nu! Nu pot să particip la beţiile şi orgiile voastre.

Din nou a urmat un urlet sălbatic: batjocuri usturătoare,

amestecate cu ameninţări:

- Aşteaptă numai, până ne întoarcem! Atunci ai să vezi

tu...!

Fritz a pălit. Viaţa pe vapor era dură. Şi - cine sâ-1 apere

aici! Tânărul a rămas foarte singur şi părăsit. în cele din

urmă, s-a culcat în hamac, şi-a luat Biblia şi s-a rugat lui

Dumnezeu sâ-1 ajute să rămână tare.-

Era deja spre ziua când camarazii au năvălit gălăgioşi

şi beţi pe vas. Unul avea o sticlă de rachiu în mână. A

venit cu sticla la hamacul lui Fritz, care s-a trezit imediat.

- Deci, camarade! a început marinarul. Vrem să mai

avem răbdare cu tine, pentru că mai eşti încă puiul mamii.

Dar - trebuie să faci acum un lucru: trebuie să bei acum cu

noi un pahar! Atunci vrem să uităm totul!

Ceilalţi stăteau la pândă, în jurul lor.

Fritz s-a gândit o clipă. Atunci şi-a amintit de martirii

din trecut. Şi lor li s-a cerut un lucru mic:

- Numai puţină tămâie pe altarul cezarului! li s-a spus

lor - şi totul s-ar fi sfârşit cu bine.

64

Dar aceşti creştini au spus categoric „Nu" şi au murit.

Lui Fritz i-a fost clar: acel pahar de rachiu - este în

acest moment „tămâia" pentru „dumnezeul acestei lumi".

Aşa că a dat numai din cap.

Atunci, bărbaţii s-au înfuriat.

- Ce, nu vrei să bei cu noi? au urlat. Atunci o să te

învăţăm minte!

Şi au sărit pe el: doi l-au apucat de picioare, alţii doi de

mâini. Unul i-a pus sticla la gură:

-Bea!!

Fritz şi-a strâns buzele. Mânioşi au încercat sâ-i bage

sticla între dinţi, i-au deschis gura cu forţa:

- Haide! Bea!

Şi în timp ce rachiul i se prelingea pe faţă, Fritz a spus

printre dinţii încleştaţi:

- Nu pot!

- Ce?! a urlat subofiţerul, nu poţi? Prostii! Nu vrei!

- Nu! a strigat Fritz, nu pot!

Subofiţerul a tresărit. Apoi le-a făcut un semn marina-

rilor:

- Daţi-i drumul! Şi apoi spre Fritz: Cum adică, nu poţi?

Nu ştiu exact ce a răspuns Fritz. Dar probabil a fost

ceva asemănător cu ceea ce a spus Luther în faţa împăra-

tului şi a ţării:

- Conştiinţa mea este prinsă de Cuvântul lui Dumne-

zeu... Nu pot altfel! Dumnezeu să mă ajute!

Ceva de genul acesta trebuie să fi spus şi Fritz.

Subofiţerul a murmurat numai:

- Lâsaţi-1 în pace! Şi nimeni nu a mai îndrăznit sâ-i facă

ceva...

Câteva zile mai târziu, cel mai dur marinar a venit la

băiat şi şi-a descărcat inima înaintea lui. Şi nu a rămas

singurul. Căci oamenii care-şi ascultă conştiinţa sunt un

mare ajutor pentru lumea din jurul lor...

65

Vreţi să ştiţi ce s-a ales de Fritz? Ei bine, a supravieţuit

războiului şi lucrează într-o întreprindere. Dar, o mare parte

din timpul lui liber şi-1 petrece ca şi consilier în cadrul

unei mari lucrări cu tinerii.

Dar - să aflăm acest lucru nu este atât de important, cât

este să ştim următorul lucru: nu evenimentele mari şi

răsunătoare sunt cele importante. In esenţă, lumea este

schimbată de oameni, ale căror conştiinţe „sunt prinse de

Cuvântul lui Dumnezeu".

Cântăreţul

Ce să vă spun despre Günter - a fost un băiat excelent.

Când în grupul nostru de tineret ne pierdeam curajul,

atunci râdea şi ne întreba dacă nu cumva avem ambiţia să

fim noi primii pe care Domnul Isus îi lasă baltă?

Günter s-a predat Domnului Isus deja la 15 ani. Şi

adevărul este următorul: dacă un tânăr plin de viaţă îi

închină Domnului toată energia vieţii lui, atunci iese o

treabă minunată.

într-o zi - tocmai începuse războiul cu Rusia - maşinăria

groaznică a războiului a pus mâna şi pe Günter. A fost

înrolat. Aşa a păşit pe calea întunecată de pe care nu s-a

mai întors. Zace îngropat undeva în pământul Rusiei.

înainte să plece pe front, am mai petrecut împreună

câteva din zilele lui de concediu. Şi atunci ne-a povestit o

mică întâmplare, de care am râs cu toţii din inimă.

Ca şi recrut, Günter a fost cazat într-o baracă în apro-

pierea unui mare oraş. în fiecare duminică îl chinuia dorul

după „frumoasele servicii divine închinate Domnului". Şi

de aceea a fost foarte fericit când a fost numit curier şi a

trebuit să bată drumurile cu motocicleta.

66

Deja în prima duminică s-a folosit de ocazie şi a aran-

jat în aşa fel lucrurile, încât la începutul slujbei religioase

a trecut cu motocicleta prin faţa unei biserici mari din

oraşul din apropiere.

Când a intrat în biserica imensă, s-a speriat puţin: puţinii

bătrânei care veniseră la slujbă se pierdeau în sala imensă.

Orga se auzea foarte tare.

După ce s-a aşezat, a observat că adunarea începuse

deja sa cânte. Dar nu se auzea nimic.

Ei bine, muzica - aceasta era pasiunea lui Günter. S-a

mutat lângă o femeie în vârstă, s-a uitat în cartea ei de

cântări şi a început - aşa cum îi era obiceiul - să aducă

laudă Domnului cu gura până la urechi. Atunci a simţit că

toată lumea se întoarce să se uite la el. Dar nu s-a lăsat

deranjat. Acest cântec spiritual - pentru el a însemnat

„acasă". Simţea că are părtăşie în duh cu fraţii de acasă şi

cu toţi cei care îl iubesc pe Domnul Isus - chiar şi cu

ostile cereşti şi cu creştinii care se închină înaintea tronu-

lui lui Dumnezeu.

Aşa că, Günter a cântat vesel şi din toată inima.

După serviciul divin a vrut să părăsească repede biseri-

ca. Dar 1-a oprit un domn în vârstă. L-a privit supărat şi i-

a spus:

- Tinere, intenţia dumneavoastră este să tulburaţi ser-

viciul?!

Günter i-a privit mirat faţa supărată:

- Să tulbur? De ce?

- Na, cântatul dumneavoastră atât de tare a fost doar o

tulburare! a răspuns nervos domnul în vârstă.

Günter a început să râdă.

- Sunt de părere că din vechea dumneavoastră biserică

poate liniştit să se audă mai multe despre Evanghelie până

afară în stradă. Altfel, oamenii de afară vor crede că aţi

murit cu toţii.

67

Bătrânul s-a înroşit tot:

- Tinere! Nu fiţi obraznic! Am să vă reclam comporta-

mentul la garnizoană!

Bietul moşneag! El nu putea pur şi simplu sâ-şi imagi-

neze că mai există tineri care ştiu ceva despre „bucuria în

Domnul". Dar acum s-a enervat şi Gunter:

- N-aveţi decât să mă reclamaţi! i-a spus bătrânului şi a

plecat...

Günter ne-a povestit întâmplarea până aici. Apoi s-a

oprit. Noi am avut însă impresia că istoria nu s-a termi-

nat. Aşa că am întrebat:

- Şi de atunci nu te-ai mai dus acolo, nu?

- Poftim? Să nu mă mai duc acolo? a răspuns Günter.

Dimpotrivă! Am mers în fiecare duminică la serviciul di-

vin. Şi am cântat aşa cum am simţit în inima mea. Şi ce

credeţi, ce s-a întâmplat? Biserica a devenit în fiecare du-

minică tot mai plină. Oamenii au vrut să mă audă cântând!

Atunci am râs şi ne-am bucurat. Pentru că toţi cunoşteam

puterea unei cântări spirituale.

Cântarea din mijlocul haosului

Inima mi se strânge când mă gândesc la tânărul acela.

Era aproape încă un copil, când l-au recrutat. A murit

împuşcat de ruşi undeva în Rusia, lângă Leningrad. Pen-

tru cei puternici, viaţa unui om nu înseamnă nimic! Aşa

cum se macină un bob de grâu între pietrele morii - aşa mi

se pare sfârşitul vieţii lui.

Şi în tot acest timp, nici măcar nu a fost creat pentru

război. A vrut să devină muzician. Sufletul lui trăia prin

muzică. Şi când stăteai de vorbă cu el, aveai adesea im-

68

presia câ sufletul lui este departe de tot şi ascultă cine ştie

ce armonii, pe care noi nu le putem auzi.

în anul 1944, imediat după Crăciun, a sosit vestea că a

căzut pe front. O comunicare rece, nemiloasă şi bomba-

stică. Cu câteva zile înainte scrisese însă o scrisoare. în

această scrisoare a povestit cum a petrecut Crăciunul.

Această relatare prezintă într-un mod caracteristic spiritul

dur al vremii, singurătatea tinerilor şi slava Evangheliei,

încât trebuie să o prezint şi altora şi trebuie să-mi înving

împotrivirea inimii, care m-a oprit până acum să poves-

tesc această istorie...

- Ascultă la mine! a spus căpitanul puţin înainte de

Crăciun către tânărul soldat. Vom sărbători sărbătoarea

aici, în acest orăşel rusesc. Aici putem să organizăm o

petrecere drăguţă pentru companie.' Sunteţi de acord cu

mine?

- Să trăiţi, domn' căpitan!

- Am auzit că sunteţi muzician. Grozav! Interesantă

meserie! Dar, nu contează! Atunci sunteţi cel mai potrivit

să vă ocupaţi de această problemă! Nu-i aşa?

- Să trăiţi, domn' căpitan!

- Puteţi să organizaţi totul cum doriţi. Avem la dispoziţie

o sală cu un pian. Organizaţi un cor, repetaţi ceva drăguţ -

aşa, ceva de Crăciun - na, ştiţi mai bine ca mine! Aţi

înţeles?

- Să trăiţi, domn' căpitan!

Băiatul a fost nespus de fericit. Ce misiune frumoasă

în monotonia sumbră a vieţii cotidiene! Bucuria lui i-a

cuprins şi pe camarazii lui. Sufletele lor, care fuseseră

înăbuşite de zgomotul armelor, de discuţiile obscene din-

tre bărbaţi şi de alcool, au încpeut să se trezească. -

în noaptea de ajun, compania a avut parte de o sărbătoare

minunată. în centru s-a aflat mesajul Evangheliei despre

Fiul lui Dumnezeu, care a fost culcat într-o iesle, despre

69

îngerii care au cântat pe câmpia Betleemului şi despre

păstorii care au ascultat speriaţi şi smeriţi vestea. Chiar şi

cei mai duri au fost liniştiţi şi mişcaţi. Era, de parcă sufle-

tele îngropate îşi făceau din nou drum spre lumină... Apoi,

sărbătoarea a luat sfârşit. în sală a domnit o linişte adâncă.

Dar a fost întreruptă de strigătul căpitanului. Uşile au fost

date în lături. Au apărut soldaţi care au adus sticle de vin

şi de rachiu.

A fost, de parcă peste suflete s-ar fi prăbuşit din nou

pământul: un urlet de bucurie! Primul banc obscen a ex-

plodat în sală! Râsete! Şi apoi a început o beţie, în care

bărbaţii şi-au înecat tot necazul, tot dorul şi toată uita-

rea...

Băiatul pleacă trist. Noapte Sfântă. în sufletul lui vede

imaginea patriei, a părinţilor, a fraţilor. Ce frumoase, ce

divin de frumoase erau sărbătorile de acasă...!

Se târăşte ca un animal bolnav sub pătura de pe patul

tare şi adoarme.

Când se trezeşte, în dormitor pătrunde o lumină gri.

Camarazii se întorc de la chef. Beţi, împleticindu-se! Râ-

zând prosteşte! Cuvinte murdare infectează aerul.-

Băiatul aruncă pătura şi iese tăcut. în inima lui, dorul

de casă muşcă neiertător: O, ce urât, ce murdar, ce înjosi-

tor! Şi acesta este Crăciunul!

Fără să se gândească, ajunge din nou în sala unde s-a

ţinut serbarea. Cum arată acum! Scaunele sunt rupte.

Mesele dărâmate. Ferestrele sparte. Peste tot pe podea se

văd bălţi de băutură şi de vărsături...

Dar - acolo este pianul - nevătămat! Abia câteva zile

mai târziu - de revelion - câţiva soldaţi beţi l-au aruncat

afară pe geam.

Dar, în dimineaţa aceea de Crăciun mai era acolo.

Tânărul soldat se năpusteşte spre pian şi...

Da, apoi a sărbătorit Crăciunul lui. Singur, în sala pus-

70

tie, stă şi cânta la pian şi cu gura:

„îngerii vestesc voios

S-a născut Isus Cristos..."

îi vine în minte cântare după cântare. Ce bine că acasă

a învăţat toate cântările pe de rost!

„Iar Tu dâ-ne binecuvântarea Ta,

Şi viaţa întreagă la iesle vom sta."

Şi-a scos din buzunar micul Testament şi a citit încet şi

cu atenţie încă o dată istoria minunată din Evanghelia după

Luca capitolul 2.

„Vă aduc o mare bucurie pentru tot norodul: astăzi, în

cetatea lui David vi s-a născut un Mântuitor, care este

Cristos, Domnul... Şi păstorii s-au întors, slăvind şi

lăudând pe Dumnezeu pentru toate cele ce auziseră şi

văzuseră şi care erau întocmai cum li se spusese."

Inima lui s-a umplut de atâta bucurie, încât a început să

dea slavă lui Dumnezeu şi să se roage. Şi s-a aşezat din

nou la pian şi a mai cântat încă o dată toate cântările de

Crăciun. Atunci, în dimineaţa rece a răsunat cântarea -

poate vreun ţăran rus s-a oprit mirat la geam!-:

„Iată ce Tatăl ne-a dat:

Un Fiu Sfânt, e-adevărat!

Să ne ducă vrea şi poate

De-aici jos în veşnicie..."

Oare a bănuit că acest lucru avea să se întâmple peste

câteva săptămâni:

„...De-aici jos în veşnicie"?

Aşa a stat băiatul singur, părăsit, nemângâiat în ţară

străină, într-o sală distrusă îm mod bestial şi a dat slavă

Copilului din iesle. Şi dintr-odatâ a trebuit să se întrerupă

în mijlocul cântării. Căci atunci a înţeles un mare adevăr.

Despre aceasta a scris acasă:

„Nu este aceasta starea bisericii în toate vremurile? în

mijlocul haosului acestei lumi căzute, ea cântă cu bucurie

71

şi netulburată slavă Domnului şi Mântuitorului ei."

Atunci nu a mai fost singur. Făcea parte din marea adu-

nare care - în ciuda diavolului - cântă şi aduce slavă:

„...bucurie, bucurie, bucurie:

Cristos pune capăt suferinţei..."

Felinarul dragostei

Pentru un moment, am rămas descumpănit.

în înserarea care se lăsa, m-am împiedicat de ceva. Şi

când m-am uitat mai atent, am recunoscut un cadavru,

care - fără să se deosebească de praf şi de moloz - zăcea

exact în mijlocul străzii.

Am calculat repede: duminică la prânz a fost acel bom-

bardament puternic. Acum este miercuri seara. Deci încă

mai sunt cadavre neîngropate pe străzi!

Mi-am amintit un verset din Biblie: „Trupurile lor moar-

te vor zăcea ca gunoiul pe stradă..."

- Ca gunoiul pe stradă... am murmurat mereu în sinea

mea.

Brusc, am observat că dintr-o casă pe jumătate dărâmtâ

mă urmăreşte un bărbat:

- Găsiţi că este ceva grav? m-a întrebat el. Vreau să vă

arăt ceva şi mai grav. Veniţi cu mine!

A pornit înaintea mea - prin molozul de pe stradă - şi a

înconjurat o mare clădire administrativă - şi apoi a intrat

în curte...

- Aici! mi-a arătat omul.

Un strigăt de spaimă mi s-a oprit în gât. Aici zăceau

vreo 80 de cadavre. Desigur, am văzut lucruri la fel de

groaznice pe front. Dar - aici era şi mai groaznic: aici nu

72

zăceau soldaţi şi luptători. O, nu! Aici zăceau bărbaţi în

vârstă, femei epuizate. Şi - copii! Fetiţe mici cu braţe subţiri

şi picioare slăbuţe, pe care războiul şi-a pus amprenta. O,

copii!! Ce legătură aveau ei cu acest război fără sens?!

In faţa ochilor mi-a apărut un tablou al lui Hans Tho-

ma: o vale plină cu flori. Şi pe câmpia din vale copiii se

joacă - cu coroniţe de flori pe cap.

Da, aşa ar trebui să fie! Locul copiilor este pe astfel de

câmpii!...

Bărbatul a plecat. Era deja noapte. Undeva, în clădirea

distrusă, o bucată de lemn lovea monoton zidul în bătaia

vântului. în rest: linişte de moarte.

Şi aşa cum stăteam între aceste cadavre - atât de singur

în mijlocul groazei - în această linişte îngrozitoare-, o între-

bare a ţâşnit din mine - o întrebare înfiorătoare:

- Unde este Dumnezeu? De ce tace? Ne-a părăsit? - Da,

Dumnezeu ne-a părăsit!!

Dumnezeu ne-a părăsit! - Acesta-i iadul! M-am cutre-

murat. Aveam parcă ceva în gât. Altfel aş fi urlat de groază.

Dar atunci - nu pot să mărturisesc decât ce am trăit -

deodată a fost de parcă cineva ar fi citit cu glas tare din

Biblie:

„Fiindcă atât de mult a iubit Dumnezeu lumea, că a dat

pe singurul Lui Fiu, pentru ca oricine crede în El, să nu

piară, ci să aibă viaţa veşnică".

Cuvântul a apărut dintr-odată! Duhul Sfânt trebuie că

mi 1-a strigat în disperarea mea. în faţa mea, s-a aflat cru-

cea de pe Golgota pe care atârna Fiul lui Dumnezeu.,»Fi-

indcă atât de mult a iubit Dumnezeu lumea, că a dat pe

singurul Lui Fiu..."

Şi brusc am ştiut:

- Aici este un semn veşnic al dragostei lui Dumnezeu!

Un felinar luminos al dragostei Lui nesfârşite.

Nu-L înţeleg pe Dumnezeu. Nu! Nu voi înţelege ni-

73

ciodatä căile şi judecata Lui. Dar ştiu un lucru: El ne

iubeşte!

„Fiindcă atât de mult ne-a iubit Dumnezeu, încât a dat

pe singurul Lui Fiu". Crucea lui Isus strigă tare în lumea

păcătoasă:

- Dumnezeu totuşi ne iubeşte!

Mângâiat am părăsit curtea întunecată...

Diapozitivele

în lume există îngrozitor de mulţi oameni plictisitori.

Niklaus Boit nu face însă parte din aceştia.

L-am cunoscut pe poetul, pastorul şi scriitorul de suc-

ces în Mannedorf, de lângă Zurichsee, în casa pentru mine

neuitatului inspector Alfred Zeller.

Bărbatul mic de statură, cu părul alb a umplut imediat

camera cu fiinţa lui.

- O, trebuie să cunoaşteţi mai bine Elveţia! a spus plin

de entuziasm. Aveţi timp? Atunci vă arăt mâine dimineaţă

diapozitivele mele?

Am acceptat recunoscător. Dimineaţa următoare ne-am

adunat în grup restrâns în sala întunecoasă. Eram foarte

curios şi mă aşteptam să văd nişte peisaje montane copleşi-

toare.

Dar - deja primul diapozitiv a fost o dezamăgire. A

apărut capul unui bou - o imagine mai mult decât cotidia-

nă!

Apoi am auzit în intuneric vocea lui Niklaus Boit:

- Despre noi, elveţienii se spune că semănăm cu acest

animal. Ei bine, vreau să explic cum vine asta... Şi apoi a

urmat o prelegere înflăcărată despre boi, elveţieni şi alţi

74

europeni, încât ba ne scuturam toţi de râs, ba ascultam

încordaţi şi în tăcere.

Imaginea următoare! O altă dezamăgire: o floare de

munte, aşa cum apare pe toate ilustratele ieftine.

Dar Boit a început să ne povestească cum a găsit el,

copil fiind, pentru prima dată această mică floare. Am

trăit alături de el emoţia şi bucuria lui...

O altă imagine: un cap nesemnificativ de bărbat. Nu!

Era prea de tot, cum ne fura acest Niklaus Boit timpul cu

diapozitivele lui banale. Dar apoi ne-a povestit povestea

acelui bărbat. A fost tragedia palpitantă a unei călăuze

obişnuite, care şi-a pierdut viaţa ca să-i salveze pe alţii.

Am fost toţi adânc mişcaţi.

Dar la diapozitivul următor am avut cu toţii un şoc: un

băieţel - un chinez - se holba la noi prosteşte. Asta ce mai

e? Atunci am auzit din nou vocea lui Boit din întuneric:

- Prin cartea mea, „Svizzero", am ajuns să cunosc foar-

te bine renumitul Traseu al fecioarei. De aceea trebuie sâ-

i conduc adesea pe străini şi pe asiatici în munţi... Şi apoi

a urmat istoria cutremurătoare a unui important ministru

chinez, care şi-a deschis inima în singurătatea munţilor

elveţieni. I-a mărturisit lui Boit necazurile din viaţa lui.

L-a introdus pe Boit în marea lume asiatică. L-am îndrăgit

foarte mult pe acest om, a încheiat Niklaus. Din păcate nu

am putut să fac rost decât de o poză de-a lui din copilărie.

Ah da, micul chinez! Nici nu am mai băgat în seamă

imaginea. Acum am privit-o cu alţi ochi. Devenise in-

teresantă...

Când s-a aprins din nou lumina, a trebuit sâ-1 privesc

mult timp pe acest bărbat mic de statură cu o inimă mare,

pe acest Niklaus Boit, şi să mă gândesc: Ce ciudat! Acest

om ne împrumută nouă ochii lui -şi deja câteva imagini

banale se transformă într-o bogăţie nemaipomenită.

Comparativ mi-am amintit de o doamnă bogată pe care

75

o cunoşteam, care-şi putea permite sä se bucure de toate

frumuseţile din lume şi care totuşi - era mereu nemulţumita

şi săracă. Şi am înţeles: dacă suntem bogaţi sau săraci -

aceasta nu depinde de împrejurări, ci de inima şi de ochii

noştri.

Am fost toţi de acord cu acest lucru, când ne-am des-

chis inimile în timpul discuţiilor care au urmat şi când am

constatat: Numai o inimă pe care o mântuieşte şi o împli-

neşte Domnul Isus Cristos are parte de astfel de bogăţii.

Da, da, aşa este: creştinii primesc inimi bogate şi ochi

noi.

Pentru că tot suntem la această temă, trebuie să vă mai

povestesc o mică istorie, care s-a petrecut într-un cu totul

alt Joc.

în mica mea biserică muncitorească, un bărbat de vreo

30 de ani a ajuns sa se convertească la credinţa în Domnul

Isus Cristos. Convertirea lui a însemnat o mare minune,

căci a fost un tip foarte sălbatic, a cărui viaţă a fost până

atunci plină numai de lupte politice, sex şi rachiu.

Acum totul a fost făcut nou.

Pentru că şi-a pierdut toţi prietenii vechi şi pentru că

era încă destul de singur, l-am luat într-o zi cu mine într-o

mică excursie. Urma să predic într-un sat, cu ocazia unei

sărbători.

Amândoi am fost ospătaţi pe cinste după serviciul di-

vin, în jurul lui se deschidea o altă lume. Până atunci nu

cunoscuse ospitalitatea.

- Şi nu vor nimic în schimb? m-a întrebat tot mereu,

mirat. De fapt, oamenii aceştia nici nu ar trebui să se sin-

chisească de mine!

Duminică dimineaţa devreme, am mai făcut o plimba-

re înainte de serviciul divin: un peisaj minunat de vară!

Rouă sclipea pe iarbă. Din depărtare se auzea o fanfară,

care venea probabil şi ea în sat, la sărbătoare.

76

Omul alerga vesel în jurul meu, în timp ce eu mai me-

ditam încă o dată la predica mea. Dintr-odată, s-a oprit:

- Cum sä înţeleg acest lucru? Am 30 de ani şi am colin-

dat mult prin lume. Dar - cât de frumos este soarele şi

rouă pe iarba şi munţii şi pădurile - toate astea le vad acum

pentru prima data. Trebuie să-L cunoşti pe Dumnezeu şi

sä ai pace cu El dacă vrei sâ vezi frumosul!

Pastorul Fritz

Aşa îl numeau pe conducătorul marelui sanatoriu pen-

tru epileptici Betel, pastorul Friedrich von Bodelschwingh.

Făcea parte din acei oameni foarte rari care te câştigă

cu cât îi cunoşti mai bine. La majoritatea oamenilor este

invers. La început te fascinează. Dar când îi cunoşti mai

bine, urmează dezamăgirea.

Deci - în cazul lui Bodelschwingh a fost altfel. Şi cau-

za era probabil faptul că nu-1 întâlneai aproape niciodată

singur. Când te întâlneai cu el, te întâlneai în acelaşi timp

cu Domnul Isus. De fapt, aşa ar trebui sâ fie cu toţi creştinii,

să aibă în ei ceva asemănător Mântuitorului lor.

Un prieten mi-a povestit nu demult o mică istorie despre

acest pastor Fritz. Este atât de frumoasă, încât nu pot s-o

ţin numai pentru mine.

Prietenul meu avea o moşie minunată în Prusia. Cona-

cul era deja de generaţii centrul unor cercuri de creştini

evlavioşi. Şi cei de pe moşie iubeau foarte mult tocmai

sanatoriul Betel. Multe daruri bogate au luat calea spre

Betel. Şi atunci când moşierul ajungea în călătoriile lui la

Betel, era primit cu respect ca un protector influent al sa-

natoriului.

77

Dar apoi a venit războiul cel mare şi prăbuşirea. Moşie-

rul a pierdut totul, chiar totul. După rătăciri groaznice, în

timpul cărora a rătăcit prin ţară ca un cerşetor, a ajuns în

cele din urmă cu soţia lui şi cei nouă copii în câmpia

Luneberg -un om fără patrie.

Aşa că omul s-a apucat să-şi caute o patrie. în această

călătorie a ajuns într-o noapte spre miezul nopţii la căsuţa

portarului sanatoriului Betel.

Timid, omul fără patrie a întrebat dacă ar mai putea să

vorbească cu pastorul Bodelschwingh. Portarul s-a încrun-

tat:

- Aşa târziu? Dacă se mai poate?

Dar a sunat totuşi la telefon şi i s-a răspuns, ca oaspete-

le să fie condus imediat la pastor.

Murdar, zdrenţăros, neras şi aproape mort de foame,

omul fără patrie a stat apoi în faţa lui Bodelschwingh şi i-

a explicat cu un zâmbet slab:

- Da, acum sunt eu însumi un „frate de pe stradă"!

Şi ce a făcut pastorul Fritz? L-a strâns în braţe pe acest

om şi a rostit cererea smerită:

- Să nu lăsaţi Betelul şi pe noi văduviţi de dragostea

dumneavoastră!

Bietului om au început sâ-i curgă lacrimi peste faţa

obosită, când a văzut, cum cel care dă se face cerşetor şi îl

ridică pe cel care cere, făcând din el un om care dă...

O da, creştinii trebuie să fie asemenea Mântuitorului

lor!

,O, Teo!

Când am părăsit magazinul, a fost exact ora 12.

La ora aceea era mare înghesuială pe strada principală.

78

Mulţimea trecea încet pe lângă vitrine.

Nerăbdător am încercat să mă strecor mai repede prin

mulţime. Ce groaznic! Pur şi simplu nu reuşeam să

înaintez!

Buff! M-am ciocnit foarte tare de o femeie, care se părea

că se grăbeşte şi ea. Am vrut să mă scuz. Atunci, pe faţa ei

a apărut un zâmbet vesel:

- O, pastorul Busch! Cât are să se mai bucure Teo, că

ne-am întâlnit!

A trebuit să zâmbesc. Oricum, această întâlnire nu a

fost chiar nedureroasă. Şi, de fapt - cine era această fe-

meie?

Puţin nesigur, i-am spus că pe moment nu pot să-mi

amintesc cine este. Să mă ajute puţin.

- Păi da! a spus ea binevoitoare. Nici nu mă cunoaşteţi.

Ştiţi - sunt mama lui Teo!

Din nou acest Teo! Eram la fel de nedumerit ca la înce-

put. Cine era Teo?

- Ştiţi, stimată doamnă, i-am explicat, în timp ce încer-

cam să rămânem împreună în îmbulzeală, eu cunosc o

mulţime de Teo. La care vă referiţi?

- Na, la cel mare - cu păr blond - care vine tot mereu la

cercul dumneavoastră de tineret. Cel care şi-a pierdut nu

demult portmoneul. Atunci aţi...

Atunci mi-am amintit.

- Aşa, deci sunteţi mama acelui Teo? Na, atunci pot să

vă felicit. Este un băiat grozav!

Pe acest Teo l-am remarcat în ultimul timp dintre sute-

le de băieţi care frecventau casa tineretului din Essen. în

orele de studiu biblic stătea în faţa mea foarte atent şi

încordat. Şi când se cânta, toată faţa lui radia, încât nu

putea să treacă neobservat. Cânta nu numai cu gura, ci cu

toată inima. Şi era deosebit de plin de zel în lucrarea de

evan-ghelizare şi de vizite.

79

- Da, am mai spus încă o dată, acest Teo este un băiat

grozav.

Am văzut de multe ori cum strălucesc feţele mamelor

când fiii lor sunt lăudaţi. Şi de aceea m-am mirat, atunci

când această mamă a devenit deodată foarte serioasă. Apoi

a spus încet:

- Nici măcar nu puteţi bănui cum este el cu adevărat,

între timp am ajuns într-o stradă liniştită. Aşa că am

auzit clar acele cuvinte, deşi au fost rostite în aşa fel, de

parcă nu mi-ar fi fost adresate mie.

Am devenit curios.

- Trebuie să existe un secret! Scumpă doamnă, v-aş fi

foarte recunoscător dacă mi l-aţi spune şi mie. Pentru că

ţin într-adevăr foarte mult să-mi cunosc băieţii.

Femeia s-a gândit o clipă. Apoi a izbucnit:

- Da, trebuie să vă spun totul. Vedeţi, noi am fost o

familie fără de Dumnezeu. Soţul meu nu vrea să ştie ni-

mic despre creştinism, nici până în ziua de azi. Are efec-

tiv o aversiune împotriva creştinismului. Şi de aceea am

trăit toţi fără Dumnezeu...

Femeia s-a întrerupt. Trebuia să traversăm strada. Şi -

da, acum nu mai era o simplă discuţie. Era vorba despre

lucruri serioase. Trebuia să se concentreze. Aşa că am dat

colţul într-o stradă liniştită. Şi atunci a continuat:

- Teo a avut parcă 17 ani atunci când am observat că s-

a schimbat. Când ne certam în casă, el tăcea. Şi încerca

tot mereu să-mi facă bucurie. Avea atâta răbdare cu sora

lui cea mică. Era, de parcă prin Teo intra în familia noastră

un cu totul alt duh.

Şi, într-o zi, ne-a spus deschis că frecventează cercul

dumneavoastră de tineret. Câţiva prieteni l-au introdus

acolo. Şi acolo l-ar fi cunoscut pe Domnul Isus. Şi că

viaţa lui îi aparţine acum lui Cristos.-

Femeia a făcut din nou o pauză. Am simţit cât este de

80

emoţionată. Am fost mişcat când a spus, că această

mărturisire a scos din soţul ei numai un murmur furios.

Ea însăşi s-a simţit însă ciudat în urma mărturisirii fiului

ei. Inima ei a început să se neliniştească de acest lucru.

- Da, aşa se face că de atunci frecventez împreună cu

Teo serviciile divine din biserica dumneavoastră.

Şi acum faţa ei strălucea.

- Acum sunt şi eu a Domnului Isus. Este ca un secret

minunat, pe care-1 am eu şi Teo al meu. Şi în fiecare zi

citesc câte puţin în Biblie. Uneori nu înţeleg unele lu-

cruri... şi -

Acum s-a înroşit toata de ruşine:

- Atunci îl întreb pe fiul meu. El înţelege mult mai mult.

Ah, este o ruşine ca mama să înveţe de la fiul ei. Dar Teo

nu este deloc mândru. El îmi explică totul atât de bine.

Cu ce voce a spus femeia aceste cuvinte! Eu aveam

lacrimi în ochi. Şi prin minte mi-a trecut vechea promi-

siune a lui Maleahi, că inimile părinţilor se vor întoarce la

copiii lor.

- Şi soţul dumenavoastrâ? am mai întrebat.

A zâmbit.

- Oh, nu vrea să audă încă nimic de toate acestea! Dar

Teo şi cu mine - noi ne rugăm în fiecare zi pentru tata.

Doar îl iubim. Este un tată bun. într-o bună zi şi el... dacă

ne rugăm aşa pentru el! Nu poate altfel...!

Tăcerea dintre noi a fost lungă. Apoi a mai început să

vorbească încă o dată - aproape cu reverenţă:

- Este totuşi ciudat, ca o mamă, prin fiul ei...

Restul propoziţiei a rămas nerostit. Dar am înţeles-o.-

Seara l-am întâlnit pe Teo la casa tineretului. Juca tenis

de masă cu câţiva băieţi pe care i-a adus cu el. I-am strâns

mâna:

- O, Teo!

Şi el mi-a zâmbit fericit.

81

Cine-I curăţă lui Dumnezeu

pantofii?

Un prieten american ne-a povestit o istorie amuzanta

care merită să fie povestită mai departe.

- Am o fetiţă mică, ne-a relatat el... Fetiţa este la vârsta

în care copiii îşi înnebunesc părinţii cu întrebări. Şi efec-

tiv poţi să ajungi să cazi pe gânduri când apar tot felul de

întrebări interesante.

Nu demult, micuţa a fost foarte preocupată sâ-şi ajute

mama în gospodărie. în cele din urmă, mama i-a zis:

- Acum poţi să cureţi şi pantofii lui tata!

Copilul nu a fost foarte entuziasmat de această sarcină.

Dar, ascultătoare, s-a pus pe treabă.

Un timp a avut preocupare. Se vedea pe ea că îşi frămân-

tă capul cu întrebări serioase. Şi apoi...

Tata a intrat în cameră. Dar înainte sâ-şi poată lăuda

fiica cea harnică, a fost uimit de întrebarea ei:

- Ticu, lui Dumnezeu cine îi curăţă de fapt pantofii?

Tatăl a rămas trăznit. Nu a putut să-şi amintească dacă

vreun teolog a spus vreodată ceva legat de acest lucru.

Da, nu-i venea în minte nici un verset biblic, care să

lămurească cât de cât întrebarea.

Aşa că a spus numai:

- Ei bine, trebuie că există vreun înger care are această

sarcină, pe care o consideră drept o mare onoare.

Şi apoi tatăl a fost fericit că fiica a fost mulţumită cu

acest răspuns.

Câteva zile mai târziu, tatăl a citit liniştit din Noul Tes-

tament.

Brusc, a sărit în picioare, a ieşit fugind din cameră şi

82

şi-a strigat fetiţa.

Mama şi copilul au venit speriate:

- Ce s-a întâmplat?!

- Nu demult m-ai întrebat, cine-i curăţă lui Dumnezeu

pantofii, s-a adresat tatăl către copil. Acum, fii atentă, toc-

mai am citit în Biblie că nici nu este vorba de aşa ceva:

aici scrie că Dumnezeu ne curăţă nouă pantofii.

Mama a dat din cap:

- Ce vorbeşti! Dumnezeu ne curăţă nouă pantofii?

- Da, a explicat tatăl, ascultaţi! în Biblie scrie: „...Isus

a început să spele picioarele ucenicilor şi să le şteargă cu

ştergarul cu care era încins..." Vedeţi doar că în Israel,

spălatul picioarelor a fost tot una ca la noi curăţatul pan-

tofilor. Acum, ascultaţi mai departe! A citit toată întâm-

plarea, aşa cum o descrie apostolul loan în capitolul 13 al

Evangheliei sale.

Mama şi fiica au ascultat uimite. Şi toţi trei au înţeles

cât de mult s-a umilit Dumnezeul cel viu în Isus. „S-a

dezbâcat pe Sine însuşi şi a luat chip de rob..." spune

Biblia într-un alt loc. Şi acest lucru merită adorarea noastră!

83

Wilhem Busch

Variaţi uni pe o temă dată

Quell-Verlag Stuttgart

© Editura Lumina Lumii 1996

JL as

astoral Wilhelm Busch s-a născut la Elberfeld la 27

martie 1897. A crescut şi a mers la şcoală în Frankfurt

am Main. Tatăl lui a fost preot. în timpul primului

război mondial, ca soldat pe front, tânărul Wilhelm a

găsit calea spre credinţa vie în Isus Cristos. După

primul război mondial a studiat teologia în Tübingen şi

a ocupat apoi postul de pastor în Bielefeld şi Essen,

unde în 1931 a devenit pastor cu tineretul. în timpul

celui de-al treilea Reich a fost urmărit şi arestat. După

terminarea războiului, pastorul W. Busch a ajuns ca

evanghelist cu mesajul lui despre Isus Cristos la

nenumăraţi oameni. W. Busch a murit la 20 iunie 1966.

Table of Contents

Variatiuni pe o tema data - Mici povestiri - Volumul III - (Titlul german: Variationen über ein Thema)