Wilhelm Busch

Scurte povestiri

Mici povestiri

EDITURA

LUMINA LUMII

1996

Titlul german:

Wilhelm Busch, Kleine Erzählungen,

© Quell-Verlag Stuttgart

© Traducerea românească: Scurte povestiri,

Editura Lumina lumii, Korntal, Germania 1996

Toate drepturile rezervate

Cuprins

Cuvânt înainte 5

Mici mesageri ai lui Dumnezeu 6

Cântatul aduce victorie 8

Dă-mi o inimă curată şi un duh nou 12

Micul Franz 14

Să avanseze - da! Cuvântul lui Dumnezeu - nu! 17

Decizia 20

Cine se roagă ţinteşte 23

Un chip pierdut 24

Sub dărâmături 26

El nu a vrut dar a trebuit! 29

Puterea Bibliei 32

Un vis 34

Prea târziu 37

Pietrele de pe caldarâm îmi zâmbesc 38

Popilor şi vrăbiilor 41

Numele Isus 44

Lumină în întuneric 46

Minunat - mai minunat - cel mai minunat 48

La adăpost 51

Fac binele şi nu mă tem de nimeni! 53

A fost frumos 57

Luminează sărmana noastră viaţă! 60

Decepţionaţii 61

Poate să ne izbăvească natura? 65

Cum s-a făcut până la urmă crăciun 68

înăuntru nu este nici o dragoste! 70

Kern 73

Nu aş vrea să mor aşa 75

învierea 77

Circul Sarrasani 81

Nu mi s-a mai întâmplat niciodată aşa ceva! 84

Cristos sau anticrist 86

Cuvânt înainte

La întrebarea pe care mi-a pus-o într-o zi cineva cu

privire la sursa tuturor povestirilor mele nu am găsit

decât acest răspuns: în viaţă ţi se întâmplă atâtea.

Şi iată în cele ce urmează câteva din aceste poves-

tiri. Multe din ele au fost tipărite în ultimii cincispre-

zece ani pe ici colo. Cineva care a citit manuscrisul,

punea la îndoială faptul că nişte povestiri scrise înainte

de 1939 mai pot avea un mesaj şi în zilele noastre. Las

acest lucru la aprecierea cititorului.

Apostolul Pavel spunea odată, că el nu ştie altceva

decât pe Cel răstignit. Tot astfel se întâmplă şi cu aces-

te povestiri. Ele urmăresc un singur scop: să depună

mărturie pentru Isus, Cel răstignit şi Cel înviat.

Essen, Septembrie 1947

Wilhelm Busch, Essen

Mici mesageri ai lui Dumnezeu

Un cântec pe peronul gării - Un miner consolat

Era într-o dimineaţă, cam pe la ora 9. Traversam

peronul mare al gării. De mâna dreaptă îl ţineam pe

băieţelul meu, iar cu stânga fetiţa, pentru a nu fi luaţi

de mulţime.

Hala mare i-a impresionat vizibil pe puştii mei.

Murmurul estompat al mulţimii de oameni dădea un

ecou confuz. Atunci cei doi s-au gândit să încerce

odată dacă vocile lor răsună tot atât de frumos în spaţi-

ul acesta mare.

Zis şi făcut. Când băieţelul, când fetiţa au scos câte

un chiot răsunător. Ei se bucurau regeşte de succesul

dorit.

Dar un chiot trece repede, şi de aceea plăcerea era

de scurtă durată. Pentru a o prelungi, ei au trecut la un

cântec.

A început fetiţa, şi băieţelul, cu vocea lui sonoră, i

s-a alăturat:

„Nădăjduieşte în Domnul, sufletul meu!

Toate i le spune Lui

El te ajută cu atâta dragoste...!"

Aceasta era bineînţeles o melodie neobişnuită pen-

tru ora nouă dimineaţa, pe peronul gării. Dacă o loco-

motivă fluieră strident, dacă un vânzător de ţigări îşi

lăudă marfa urlând, dacă un tânăr fluiera ultimul şlagăr

- nimeni nu-şi întorcea capul.

Dar un cântec duhovnicesc! Pe peronul gării! Cân-

tat cu ecou de două voci luminoase de copii - asta a

stârnit atenţia multora. Unii zâmbeau, alţii priveau

stânjeniţi, iar alţii dădeau din cap.

Copiilor nu le păsa de toate acestea; veseli ei conti-

nuau să cânte:

„Necazul nu poate fi

mai mare decât Cel ce-ţi

vine în ajutor."

S-a întâmplat ca pe acolo să treacă un miner. A ales

acest drum de-a latul gării pentru a ajunge mai repede

acasă. Cu mersul său obosit, capul lăsat în jos şi umerii

căzuţi, părea că poveri nevăzute îi apăsau pe umeri -

sacul de pe spatele său dovedea că el venea din

schimb.

Acum cântarea i-a ajuns la urechi. El se opri. Grav

a privit spre copii. Părea că ar dori să soarbă în lăuntrul

său această cântare:

„... Salvează şi sufletul meu,

O scumpe, Doamne."

Apoi şi-a continuat drumul. Dar parcă mersul lui

era altul... de parcă ar fi băut apă cüntr-un izvor! şi

atunci mi-am dat seama că în prostia şi slăbiciunea lor,

copii făcuseră un lucru mare...

După amiază m-a vizitat un oaspete din afară.

Omule, mi-a spus el trebuie să-ţi povestesc ceva deli-

cios. Astăzi dimineaţă, când am ajuns în gara princi-

pală eram un om închis şi plin de îngrijorări - multe

treburi mi-au mers prost - şi cum mergeam aşa întristat

prin gară, la urechi mi-au ajuns următoarele cuvinte de

cântare^

„în toate furtunile, în tot necazul

El te va ocroti,

Credinciosul Dumnezeu."

Acest cântec răsuna prin toată hala gării, de parcă

un glas din ceruri vroia să-mi vorbească. Cred că erau

nişte copii care cântau pe undeva. în mulţime nu am

putut să-i văd. Dar am aruncat toate îngrijorările asu-

pra Domnului meu ceresc şi mi-am continuat drumul

voios.

Eu însă am alergat la copii mei şi i-am sărutat cu

dragoste.

Cântatul aduce victorie

Companie de călătorie diferită §i cum o poţi stăpâni

- Măi, ia te uită ce înghesuială! Peronul uriaşei gări

din Frankfurt era arhiplin. Şi când în sfârşit şi-a făcut

apariţia trenul personal pentru direcţia Heidelberg s-a

iscat o furtună nemaipomenită.

Ei da, era începutul vacanţelor! Aceste ocazii cre-

ează unele perturbaţii furtunoase în călătoriile cu tre-

nuL

împreună cu fraţii şi surorile mele ne-am înghesuit

într-un compartiment mare pentru - călători cu bagaje.

Cunoaşteţi aceste vagoane - trei locuri pe scaun şi do-

uăzeci de locuri în picioare. Bătrânei noastre mame i-

am găsit un loc pe scaun într-un colţ. Noi, ceilalţi, ne-

am aşezat bagajele unele peste altele şi noi ne-am

aşezat deasupra lor. Ei da şi iată că trenul a pornit! El

se oprea în fiecare haltă. Când te gândeai cât de plăcut

este să călătoreşti, gândul se spulbera imediat. Şi ni-

meni nu mai cobora! Din contră tot mai mulţi se urcau.

Aveam senzaţia că toată lumea călătoreşte spre

Heidelberg. Pe lângă toate acestea soarele ardea dea-

supra vagonului încălzit şi supraaglomerat. De acuma

nu mai era o plăcere. Nu era de mirare faptul că atmos-

8

fera din compartimentul - călători cu bagaje era proas-

tă, ba chiar încordată. Mai lipsea - băţul de chibrit care

să ducă la explodarea butoiului cu pulbere. Acest lucru

a şi intervenit într-o staţie oarecare în persoana unei

femei robuste, care având un copilaş în braţe, dorea să

călătorească şi ea cu acelaşi tren.

- Ocupat, urlă un bărbat pe fereastră. Femeia se fă-

cea că nici nu a auzit. Decisă a smucit uşa şi s-a înghe-

suit în compartiment.

- V-am spus doar că este ocupat! îi spuse bărbatul

iritat şi o împingea pe femeie.

- Dar trebuie să merg şi eu cu acest tren strigă ea

nervoasă şi se împingea ca să intre. Nu ar fi reuşit

acest lucru dacă conductorul nu împingea din afară uşa

ca să se închidă.

- Acum s-a terminat conserva de sardele, spuse ci-

neva sec.

Dar omul furios nu gusta umorul. El continua să

bombăne într-una. Toţi nervii şi-i vărsa pe biata feme-

ie.

Alţii i se alăturau. Dar şi femeia era bună de gură.

Nu rămânea datoare cu nici un răspuns. Şi în curând

scandalul era în floare.

De furie, bărbatului i se colorase faţa în roşu spre

albastru.

Scandalul căpăta forme tot mai ameninţătoare. A-

tunci, mama, cu vocea ei cristalină a început să cânte

un cântec. Noi am priceput imediat şi am început să ne

alăturăm ei. La început mai timizi, apoi cântecul răsu-

na din opt voci:

„Ieşi afară, inima mea şi caută bucuria

în acest anotimp frumos al verii..."

Cu adevărat, prin cântarea noastră am acoperit

scandalul. Oamenii se uitau cu mirare spre noi. Parcă

orice faţă întreabă:

- Aţi înnebunit?

Dar noi, dacă am început am şi continuat. Şi această

cântare frumoasă are multe strofe:

„Pomii sunt plini de frunze,

Pământul îşi acoperă praful

Cu un veşmânt verde..."

într-adevăr, acum câţiva oameni privesc timizi pe

geam şi într-adevăr constată că afară se află minunăţia

de vară a lui Dumnezeu.

„Pârâiaşele susură prin nisip

Şi îşi pictează contururile

Cu sălcii umbroase

Câmpiile li se alătură..."

Chiar şi nouă ne place această cântare din ce în ce

mai mult. Şi cum se pare - şi oamenilor. Cel puţin

acum tac.

„Grânele cresc văzând cu ochii

Lucru de care se bucură mic şi mare

Lăudând marea bunătate

A Aceluia care dăruieşte

Diferite lucruri fiinţei umane ."

Vai, dar ce urât se uită bărbatul. Şi ce urâcioasă este

faţa femeii! Dar acolo unde răsună lauda lui Dumnezeu

nu rezistă nici Satana.

„Nici eu nu pot să stau nepăsător

Lucrarea măreaţă a lui Dumnezeu

îmi trezeşte toate simţurile,

Şi cânt şi eu cu toată lumea..."

Dar cum merge această cântare mai departe? înce-

tul cu încetul faţa încruntată a bărbatului începe să se

lumineze şi el se dă puţin de-o parte. Astfel femeia a-

vea mai mult loc şi parcă privea mai bucuroasă lumea.

Noi însă cântam şi tot cântam... Cântam pentru e-

10

ternitate.

„Ce bucurie, ce lumină

Se ascunde oare în grădina lui Cristos?

Ce frumos va răsuna acolo..."

Şi în cele din urmă ne-am încheiat cântarea cu stro-

fa serioasă care sună ca o rugăciune:

„Alege-mă ca paradis

Şi lasă-mă să înverzesc în

trup şi suflet până la

ultima călătorie..."

Ajunsesem la capătul cântării. Atunci dintr-un colţ

s-a ridicat un bărbat oferind în tăcere locul femeii: Par-

că fiecare se străduia dintr-odată, să fie cât se poate de

amabil. Şi iată - curios - situaţia din compartiment a

devenit foarte suportabilă. Toată lumea avea suficient

loc, iar tensiunea încordată dispăruse. în cele din urmă

cineva a sugerat timid:

- Mai cântaţi încă o cântare. Şi noi am început ast-

fel:

„Nădăjduieşte sufletul meu în DomnuL."

Această cântare o cunoşteam mai mulţi. întâi mur-

murau încet şi în curând cântau câţiva de-a binelea,

contaminându-i şi pe alţii până când toată lumea cânta.

Şi astfel cântam cu toţii până am ajuns la Heidel-

berg.

11

Dă-mi o inimă curată şi un

duh nou

- Intră.

Preotul se întoarse spre uşă. Puţin agitată intră o fe-

meie robustă. Imediat a început să turuie:

- Aud că nu vreţi să-mi confirmaţi nepoata?

Preotul a încercat s-o potolească:

- Mai întâi vă rog să luaţi loc. Aşa! Acum vreau să

vă explic în linişte cum stau lucrurile. Vedeţi, nepoata

dumneavoastră - parcă după moartea părinţilor ei ea

locuieşte la dumneavoastră - este redusă mintal. Ea ur-

mează şi cursurile la o şcoală ajutătoare pentru handi-

capaţi. Am încercat să-i predau copilului, dar nu a pu-

tut să reţină nici măcar o cântare, de catehism, nici

pomeneală. în acest caz trebuie să înţelegeţi că nu pot

să accept pe acest copil tâmpit, înapoiat la confirma-

re...

Femeia 1-a întrerupt:

- Toate bune şi frumoase, dar acum vreau să vă

spun şi eu ceva! Dumnezeu s-a folosit de acest biet co-

pil slab ca de o unealtă, pentru a transforma toată casa

noastră.

Cu mirare, preotul îşi ridică privirea:

- Cum s-au petrecut lucrurile?

- Nu ştiu dacă ştiţi că noi avem o gospodărie. Tre-

buie să recunosc sincer: la noi bântuia un duh rău,

uşuratic. După ce a murit sora mea am primit-o pe fe-

tiţa ei la noi în casă. îmi era milă de ea, sărăcuţa. Prea

mult loc nu aveam, dar am mai pus un pat în camera

mare, în care dorm cele două fete care ajută în gospo-

dărie. Şi apoi s-a petrecut ceva ciudat. Când în prima

seară copilul a mers târziu la culcare împreună cu fe-

12

tele, şi-a împreunat mâinile şi s-a rugat o singură frază

pe care o reţinuse: Doamne, dă-mi o inimă curată şi un

duh nou. Ei vă puteţi imagina că cele două fete au în-

ceput să râdă şi să-şi bată joc de ea. Dar micuţei nu i-a

păsat de asta şi a adormit. In dimineaţa următoare ea se

ruga cu aceleaşi cuvinte. Iarăşi cele două fete se distrau

copios. Dar când în seara următoare micuţa se ruga din

nou şi una din cele două fete începu să râdă, cealaltă

spuse serioasă:

- Măi, acest copil are dreptate; asta este ceea ce ne

lipseşte şi nouă; o inimă curată. O, Doamne, asta îmi

lipseşte şi mie. Mă rog şi eu împreună cu ea!

Şi într-adevăr şi fata se ruga:

- Dă-mi, o Doamne, o inimă curată şi dă-mi un duh

nou! Peste trei zile se ruga şi cealaltă pentru un duh

nou. Şi acum ştiţi prea bine şi dumneavoastră domnule

preot că dacă te rogi să-1 primeşti pe Duhul Sfânt,

atunci El vine.

Pentru a scurta povestea: fetele mele au devenit cu

totul altele. Le-am întrebat:

- Ce s-a întâmplat că v-aţi schimbat astfel? Atunci

ele mi-au povestit totul, şi au spus:

- Dacă nu se schimbă duhul care bântuie în această

casă, atunci vom pleca noi. M-am speriat. Ele aveau

dreptate. Atunci am început şi eu să mă rog aşa în as-

cuns. Şi astăzi, situaţia la noi este cu totul alta. Soţul

meu participă împreună cu noi la părtăşia de diminea-

ţă. Unde domina înainte Diavolul, domneşte astăzi

Duhul nou al lui Dumnezeu, şi toate acestea s-au pe-

trecut datorită acestui copil.

Preotul a ascultat cu atenţie povestirea:

- Scumpă doamnă, spuse el profund mişcat, copilul

va fi confirmat! Amin.

13

Micul Franz

Micuţul Franz despre care relatează această poves-

tire, este astăzi un bărbat tânăr, bine făcut. El nu se su-

pără că se repovesteşte istorioara şi cred că se gândeşte

cu siguranţă la faptul că ea poate fi o lumină pentru

unii oameni.

- Şi cei mai răi sunt candidaţi care trebuie confir-

maţi îşi încheia bărbatul raportul despre noua mea adu-

nare (biserică).

- Când mergi la ei, ar fi bine să te înarmezi întot-

deauna cu un băţ zdravăn.

M-a apucat teama şi nu mă simţeam bine. Iată-mă

ca preot tânăr în faţa acestei adunări mari. Dacă omul

acela are dreptate, aici domnea o - bandă îngrozitoare.

Şi candidaţii ce trebuiau confirmaţi! O, Doamne! Nici-

odată până acum nu am bătut un tânăr şi ţineam să

păstrez această conduită şi pentru viitor. Oare cum îmi

va merge?

în dimineaţa următoare, cu inima cuprinsă de teamă

mă aflam în faţa - sălbaticilor. Dar în curând am ob-

servat că ei se temeau la fel de mult de mine, cum mă

temeam şi eu de ei. Atunci am izbucnit în râs şi totul a

devenit foarte plăcut.

Oricum - unul dintre ei - micul Franz - lipsea. Când

am întrebat de el, printre rânduri a apărut un zâmbet

mustăcit.

- Aha - m-am gândit eu - acesta este probabil şeful

năstruşniciilor voastre! De aceea sunteţi voi atât de

manieraţi, pentru că lipseşte el!

Şi mi-am propus să fiu în gardă faţă de micuţul

14

Franz. Dar micuţul Franz mă boicota. El pur şi simplu

nu a apărut. Deci într-o zi trebuia să mă duc să-1 caut

pe micul Franz.

O casă micuţă, murdară, înnegrită de funinginea

provenită de la uzinele industriale, în apropierea unei -

scrumiere a unui mare oraş.

La apelul meu la sonerie mi-a deschis uşa o fată tâ-

nără. Ea m-a studiat cu mirare şi fugi înapoi în casă.

Din camera alăturată am auzit un geamăt jalnic. Am

intrat. O imagine îngrozitoare: pe patul îngust stătea

culcată o femeie în ultimul stadiu al hidropiei. O pri-

velişte groaznică.

Şi această biată femeie gemea. A trecut un timp pâ-

nă ce am înţeles ce spunea:

- Bietul meu băiat, bietul meu Franz! Preotul îl ba-

te! O, micuţul meu Franz! Numai eu îl iubesc! Şi eu

trebuie să mor...

Eu sunt zdruncinat. Ea se gândeşte numai la copilul

ei.

- Eu îl voi iubi pe băiatul dumneavoastră, am spus

eu mişcat.

Ea a mai trăit două zile. Două zile în care soţul ei

şedea undeva într-o cârciumă.

Două zile în care Cuvântul lui Dumnezeu a intrat în

mica căsuţă şi Mântuitorul Isus a dat unei biete inimi

omeneşti pacea Sa. Apoi ea a plecat - acasă. La în-

mormântare l-am văzut pentru prima oară pe micul

Franz. Era un băiat înalt, solid cu o faţă închisă. Aşa

cum s-a putut de bine am legat o prietenie cu el. Şi în-

cepând de atunci venea adesea de la şcoală la mine şi a

devenit tot mai mult prietenul casei. în toate acestea

atitudinea lui parcă arăta că între noi există un zid.

Cu puţin timp înainte de paşti era confirmarea. Mi-

cuţul Franz se afla într-un grup mare de copii. El avea

15

un aspect deosebit de festiv în costumul său de culoare

închisă şi cu gulerul ridicat. Ceea ce se petrecea în lo-

cul său, nu puteam să sesizez. Ne despărţea un zid.

O săptămână mai târziu cei care fuseseră confirmaţi

participau la cină. Cu o seară înainte am adunat tot

grupul pentru a-1 pregăti pentru acea oră importantă.

Am procedat astfel: Am atârnat pe perete un tablou

pictat de Steinhausen şi care prezenta imaginea marei

cine.

- Copii! le-am spus - acest tablou încă nu este ter-

minat. Imaginea lui se prelungeşte peste ramă. Şi aici

este locul vostru. Şi pe voi v-a chemat Mântuitorul la

masa Sa. Aceasta este o mare cinste şi o bucurie deo-

sebit de mare. Aşa le-am explicat ritualul cinei. După

aceea am mai cântat o cântare şi am plecat liniştiţi aca-

să.

Eu am fost ultimul care a părăsit sala. In curte se

mai afla un grup mic de băieţi.

- Ei, ce s-a întâmplat? i-am întrebat eu. Tăcuţi ei

îmi atrăgeau atenţia spre - micuţul Franz. Acesta stătea

sprijinit de zid. Lacrimile sclipitoare îi curgeau pe o-

braji. Băiatul prezenta o imagine jalnică.

- Ce s-a întâmplat cu tine? l-am întrebat eu. Nici un

răspuns. Atunci l-am prins pur şi simplu de braţ şi l-am

adus la mine în casă.

Aici el stătea plângând în faţa mea şi tăcea.

- Acum, hai spune Franz, ce te apasă? Hai spune-

mi! Apoi, suspinând şi bâlbâindu-se el spuse:

- Toţi au voie să participe mâine la cină, numai eu,

nu.

- Tu nu? De ce tu nu?

- Eu, eu sunt prea rău! Am fost profund mişcat. Da-

că acest băiat încăpăţânat era atât de zdruncinat, pro-

blema devenea serioasă. Da, era serioasă. Ceea ce am

16

discutat nu trebuia să afle nimeni. Aceste lucruri nu

priveau pe nimeni. Toate acestea erau numai pentru

Dumnezeu. Când micul Franz a terminat cu descărca-

rea inimii sale, iată că se adunaseră păcate cât un mun-

te. Zdruncinaţi am îngenunchiat şi am adus întreaga

povară înaintea Domnului Isus:

- Aşa, Franz acuma trebuie să crezi, că şi tu, chiar şi

tu poţi veni la Domnul Isus.

Niciodată nu voi uita această ceremonie a cinei.

Toţi copii păşeau la altar împreună cu rudele lor. Dar

apoi a venit Franz. Absolut singur, trecând prin altar el

veni spre mine. Mama lui murise. Tatăl zăcea undeva

într-o cârciumă. Dar faţa - micului Franz strălucea de

bucurie.

Mi-am reamintit de un cuvânt al lui Isus:

- Tot aşa, vă spun că va fi mai multă bucurie în cer

pentru un singur păcătos care se pocaieşte decât pentru

nouăzecişinouă de oameni neprihăniţi care n-au nevoie

de pocăinţă (Luca 15:7).

Să avanseze - da! Cuvântul lui

Dumnezeu - nu!

Şi cum se termină o asemenea educaţie?

Este groaznic când plânge un bărbat! Ce poate să-i

provoace unui bărbat plânsul? Este suferinţa pentru

propriul său fiu. Acest lucru poate zdruncina lăuntrul

unui bărbat. Suferinţa devine deosebit de amară, atunci

când un asemenea bărbat trebuie să spună ca şi tată:

este vina mea.

17

Dar mai bine să vă povestesc cum s-au petrecut lu-

crurile: pe fiu l-am cunoscut ca mic ştrengar în vârstă

de patrusprezece ani. Atunci frecventa orele de studiu

biblic pe care le organizasem pentru astfel de băieţi. El

participa cu mare bucurie. Precum ogorul arat de plug

înghite grăunţele, tot aşa şi inima lui prelua sămânţa

bună a Cuvântului lui Dumnezeu. Aşa cum floarea

soarelui se roteşte după lumină, tot aşa băiatul se întin-

dea după Isus şi harul Său.

Apoi a urmat o perioadă, perioada celui de al treilea

imperiu, când orele noastre de studiu biblic se găseau

în mijlocul bătăliei. Se stârnise o mare furtună împo-

triva lor. Se explica cum că, nu ar fi necesar şi natural

ca băieţii aceştia să se întâlnească la ore de studiu bi-

blic. Iar băieţii continuau să vină, deşi erau batjocoriţi

şi luaţi în râs, ba uneori erau chiar ameninţaţi. Băieţii

rezistau vitejeşte la aceste atacuri. Ei înţelegeau bine

că, pentru Isus şi pentru Adevăr trebuie să lupţi.

Dar mulţi dintre părinţi s-au îngrijorat. Printre aceş-

tia se număra şi tatăl tânărului meu prieten. El era de

părere că poţi să fi şi aşa creştin.

- Nu, i-am răspuns noi, - nu există creştinism fără

părtăşie cu Cuvântul lui Dumnezeu.

- Da, dar dacă fiul meu se va remarca prin aceasta,

şi va fi considerat înapoiat sau chiar prost? Şi el trebuie

să avanseze! Trebuie să avanseze în orice caz! Trebuie

să-ţi orientezi pânzele după cum bate vântul.

- Dragă domnule, aşa încerca să-i explice conducă-

torul orei noastre pentru tineret, cu siguranţă că băiatul

dumneavoastră trebuie să avanseze! Şi el va reuşi a-

ceasta pentru că este un băiat isteţ. Dacă îl veţi reţine

însă să vină la ora noastră de studiu biblic atunci îi veţi

lua băiatului suportul...

18

- Ei na, suportul trebuie să fie în el!

- Nu, greşiţi. Noi nu avem un suport în noi înşine.

Numai când un astfel de băiat îl cunoaşte pe Domnul

Isus, atunci el are un suport.

Dar tatăl şi-a impus voinţa. El a reuşit să-şi convin-

gă propriul fiu să nu mai participe la orele de studiu

biblic. Tot mereu ceilalţi prieteni tineri de la ora de

studiu biblic îl invitau. Ei nu ştiau ce se întâmplase. Ei

regretau numai faptul că acest prieten nu mai venea şi

căutau în zadar motive.

Bineînţeles că urmarea a fost că băiatul îşi evita

prietenii şi îi ocolea cum putea mai bine. Nu a trecut

mult timp şi el şi-a găsit alţi prieteni, cărora aşa un stu-

diu biblic le stătea de mult ca un ghimpe în ochi.

Aceştia s-au bucurat copios de faptul că unul dintre

băieţii pocăiţi li s-a alăturat lor. Parola lor era: „Lasă

că-1 învăţăm noi minte pe ăsta". Şi ei l-au învăţat. Ta-

tăl a observat lucrul acesta într-o vinere mare, când

toată familia era pregătită să meargă la biserică.

- Eu nu merg, explică băiatul cu îmbufnare.

- Nu? Oare de ce? întreabă tatăl.

- Totul e o prostie mare, răspunde băiatul.

- Trebuie să ai răbdare, se gândea omul şi-1 lăsă pe

băiat acasă. Dar după câteva zile se plângea mama:

- Băiatul nostru devine atât de obraznic. Nimic din

ce-i spun nu-i este pe plac. Imediat îmi răspunde îna-

poi.-

Tatăl era uimit. Fiul său?! El a fost întotdeauna atât

de mândru de fiul său ascultător. Aşa s-a făcut că a

vorbit cu el din scurt. Băiatul însă se răzvrătea. Atunci

tatăl s-a enervat şi i-a tras - golanului o palmă zdravă-

nă.

Din ziua aceea puntea dintre tată şi fiu era sfărâ-

mată. Ar fi prea mult de povestit întreaga dramă ce a

19

urmat. Băiatul făcea tot ce îi plăcea. El venea târziu

acasă şi fuma nespus de multe ţigări. Seri de-a rândul

stătea în cinematografe. Ei şi tot aşa...

Nici o pedeapsă nu mai folosea şi nici o ameninţare,

totul se agrava tot mai mult. Şi într-o zi a urmat o -

bombă. A apărut şeful la care băiatul se afla în uceni-

cie. Şi acum a ieşit la iveală o poveste urâtă.

Erau acele zile în care bărbatul, cu ochii plini de la-

crimi stătea în faţa mea. Bineînţeles să avansezi, - de

trei ori da! Dar să asculţi Cuvântul lui Dumnezeu - asta

nu! Preţul i-a fost prea mare.

Un lucru este cert, că nimic nu este de folos dacă

pierzi lucrul cel mai bun: să ne aducem tinereţea la

Isus! Căci:

- Ce i-ar folosi unui om, dacă ar câştiga lumea în-

treagă şi şi-ar pierde sufletul.

Decizia

Era un băiat straşnic, tânărul ucenic grădinar. El era

binevăzut de stăpânirea castelului. Chiar şi personalul

de serviciu îl îndrăgea.

Nu era de mirare că tinerii din sat ţineau la el şi îl

atrăgeau în distracţiile lor gălăgioase şi sălbatice.

în aceste situaţii el nu se simţea prea bine. El pro-

venea dintr-o familie creştină şi pocăită. Cu multe a-

vertizări duioase, mama lui i-a pus în geamantan şi o

Biblie.

Dar când Karl cel negru din sat îl chema la dans,

toate aceste lucruri erau date uitării. Da, se putea ob-

20

serva foarte bine că Karl cel negru avea o influenţă tot

mai mare asupra lui.

Dar în satul acela se mai găsea cineva care se ocupa

de tânărul grădinar: era un meşter zidar credincios, po-

căit. Şi lui îi plăcea de tânăr. Cu mare întristare privea

cum el alunecă tot mai mult spre o viaţă fără Dumne-

zeu. Aşa se întâmpla că îl invita adesea la el acasă. Şi

tânărul grădinar îl vizita cu plăcere. Da, aici el se sim-

ţea de fapt mult mai bine decât în preajma camarazilor

săi uşuratici. Veselia, bunătatea şi sfinţenia bătrânului

îl atrăgeau puternic.

Dar atunci când Karl cel negru îl lua la o partidă de

bere, toate acestea se scufundau şi tânărul grădinar se

sălbăticea mai mult ca înainte.

Aşa era el hărţuit încolo şi încoace. Dumnezeu şi

Satana se băteau pentru sufletul lui. în acest timp el

devenea tot mai nestatornic. Chiar şi în munca sa era

mai delăsător. El, care înainte era un muncitor destoi-

nic, trebuia să mai înghită câte o dojana.

Şi iată că a urmat o mare sărbătoare populară. O zi

mare în viaţa satului! Cu multe zile înainte se aduceau

butoaie cu bere. Carusele şi tarabe erau instalate pre-

tutindeni. Fetele vorbeau despre rochii noi, şi băieţii îşi

depăşeau conturile financiare.

- Măi, îi spuse Karl cel negru tânărului nostru gră-

dinar, asta trebuie să fie o petrecere straşnică. Cu a-

ceastă ocazie trebuie să ne pregătim toţi banii. Am a-

dunat o societate întreagă. Să punem tot satul în miş-

care ca să ţină minte. Cred că participi şi tu?

- Bineînţeles! a răspuns grădinarul.

- Ne vom distra grozav!

Duminica cea mare a venit. Peste tot răsunau cânte-

ce, hărmălaie şi chiuituri. Muzica cânta grozav. Feţele

tinerilor se înroşeau din pricina alcoolului şi dansului.

21

Şi în mijlocul vârtejului se afla tânărul nostru grădi-

nar! El este unul dintre cei mai sălbatici. Dar el se

simte ciudat. Cu cât era mai uşuratic şi mai destrăbălat,

cu atât mai mult creştea golul din inima lui. Nu, el nu

este chiar de loc vesel. Din contră: parcă ar avea o po-

vară pe suflet. Parcă ar vrea s-o scuture. El devine şi

mai destrăbălat. în acest timp inima lui se îngreuna tot

mai mult.

Şi deodată - stând în faţa unui pahar cu bere şi pri-

vindu-i pe cei ce dansau - priveşte tot acest tumult cu

alţi ochi. I se pare că este un torent uriaş care aleargă

cu zgomot mare spre pierzare veşnică. El, pe care

Domnul şi Mântuitorul lui 1-a chemat atât de des, el ca-

re ştie despre mântuire prin Isus, el, care cunoaşte ca-

lea spre mântuire - el se află în mijlocul torentului de

pierzanie.

Nu mai rezista. Sare în sus, îşi împinge scaunul cu

zgomot şi se grăbeşte să iasă afară.

El nu mai aude râsetele în urma lui. El nu observă

că unii aleargă după el.

El fuge afară din sat, prin câmpuri şi păduri. El nu

vede unde se află. în el se petrece o furtună.

- Oare pot şi am voie să mai ies din torentul pierză-

rii? îl întreabă inima sa.

Seara târziu s-a întors în camera sa. A încuiat uşa.

Apoi a căzut pe genunchi şi s-a aruncat pe deplin în

braţele Mântuitorului său Isus Cristos. Din acel mo-

ment sensul vieţii sale era decis. Nu se sinchisea de

faptul că - Karl cel negru a devenit unul din cei mai

aprigi duşmani ai săi.

Mai târziu tânărul grădinar deveni învăţător, iar

apoi directorul unui mare orfelinat şi al unei şcoli de

pregătire a învăţătorilor.

In veşnicie vei afla odată şi numele lui.

22

Cine se roagă ţinteşte

Zilele acestea am răsfoit din nou documente vechi

de familie. Asta este un lucru bun şi util. Astfel îţi

cunoşti strămoşii. Totodată profiţi şi de tot felul de alte

lucruri. Acum aş vrea să vă povestesc o mică istorioară

despre bunicul meu:

Când a plecat la armată bunicul meu Wilhelm era

un tânăr voinic. El se bucura de tot timpul pe care-1 va

petrece - la prusaci. Bineînţeles că şi-a propus imediat

să recunoască deschis încă din prima zi, că este un

ucenic al lui Isus.

Acest lucru a tras cu sine unele batjocuri. Colegii

lui pur şi simplu nu puteau să înţeleagă, cum un tânăr

obraznic, aşa cum era bunicul, citea în Biblie şi se ru-

ga. Dar mai mult îi deranja faptul că el nu participa la

anumite acţiuni. Asta i-a atras numeroase porecle: Mo-

rocănosul, Căutătorul de apă, s.a.

El însă căpăta zilnic putere, curaj şi bucurie citind

din Biblie. Toate ocările şi batjocurile le suporta cu o

linişte prietenească.

După o jumătate de an a urmat o probă de tragere.

Fiecare din companie trebuia să tragă de trei ori la ţin-

tă, în sfârşit veni şi rândul lui Wilhelm.

înainte de aceasta a vorbit în sine, fără să mişte bu-

zele, cu Domnul lui în următoarea rugăciune:

- Dacă doreşti să mă înalţi astăzi, după ce am îndu-

rat din pricina ta atâta dispreţ, nu am dragă Doamne

nimic împotrivă. Dar facă-se voia Ta!

El ochi liniştit. Acum a sărit cocoşul. Pac! Glonţul a

intrat chiar în centru.

23

- Formidabil, zise locotenentul supraveghetor, aşa o

ochire bună n-a mai văzut de mult!

Wilhelm îşi pregăteşte a doua tragere. Dar, nu nu-

mai puşca ci şi pe sine însuşi, spunându-şi în tăcere:

- Doamne, întăreşte-mă! Liniştit apasă acuma pe

trăgaci şi iarăşi glonţul a nimerit în cercul negru.

- Hai, încă odată, ce se întâmplă cu tine? Poţi să

faci ravagii!

Wilhelm încarcă al treilea glonte în armă. Glonţul

străpunge din nou cifra 12.

- Dar asta nu este posibil, strigă locotenentul.

- Omule ia dă-mi puşca ta. Ce fel de sculă ai?

Acum ocheşte locotenentul cu chibzuinţă, dar în

centru, nu ocheşte.

Din acel moment Wilhelm nu mai era o personali-

tate dispreţuită ci, una preţuită.

De ce ţintim atât de puţin, de ce reuşim atât de rar,

de ce suntem atât de des ghinionişti, de ce uneori toate

par a fi împotriva noastră?

în Psalmul 1 găsim un Cuvânt minunat despre un

om care găsea plăcere în Legea Domnului şi acela era

ca un pom ale cărui rădăcini se află lângă un izvor de

apă. Tot ce începe, duce la bun sfârşit. Aceasta va fi o

binecuvântare pentru tine.

Un chip pierdut

în mare grabă îşi mancă supa cu care l-am servit.

Este un bărbat încă tânăr, o apariţie impunătoare. Dar

costumul lui este zdrenţuit şi murdar, pantofii îi sînt

rupţi. Toate acestea se datorează şomajului şi pribegiei.

Nu el este vinovat de această situaţie. Dar faţa sa! Tră-

24

săturile încrâncenate, neliniştite trădează viaţa sa

dezordonată. Păcatul şi-a brăzdat adânc urmele pe a-

ceastă faţă.

Acum a terminat şi pune lingura jos. Se ridică încet

şi-mi întinde mâna.

- Vă mulţumesc! Şi dă să plece.

Atunci i-am reţinut mâna şi nu m-am abţinut să-i

spun:

- Măi omule, dumneata ar trebui să fi întruchiparea

chipului lui Dumnezeu! Ce a făcut păcatul din dum-

neata!

El mă priveşte cu ochi mari şi pleacă. Am plecat şi

eu şi am uitat de această mică întâmplare.

Doi ani mai târziu. Eram în vizită într-un mic orăşel

din sudul Germaniei. într-una din zile mi s-a adresat o

bătrânică prietenoasă:

- Trebuie să vă spun că mă rog în fiecare zi pentru

dumneavoastră şi pentru munca dumneavoastră. O pri-

vesc cu mirare.

- Asta este foarte frumos, îi spun - de aşa ceva este

nevoie. Dar explicaţi-mi cum de aţi ajuns să faceţi

acest lucru?

- Ei da, zise femeia - asta este o întreagă istorie.

Vedeţi eu am o mică prăvălie. Aici vin foarte des că-

lători cu maşinile lor şi îşi oferă marfa. De câtva timp

vine un călător atât de chipeş şi plăcut care, datorită fi-

rii sale liniştite şi serioase mi-a plăcut foarte mult. De

aceea l-am invitat într-o zi la o cafea. Când stăteam

odată împreună mi-a spus:

- Cred că nu se vede că, cu doi ani în urmă eram un

vagabond, total decăzut.

- Da?! i-am răspuns eu cu mirare - cum s-a întâm-

plat? Şi atunci mi-a povestit cum, pe când era încă tâ-

năr s-a certat cu părinţii, cum a plecat în lume, cum a

25

gustat toată murdăria marelui oraş, cum a căzut treaptă

cu treaptă. în cele din urmă a nimerit pe un drum de ţa-

ră. Şi aşa mi-a povestit el:

- într-o zi în călătoria mea, am nimerit într-o casă în

care un bărbat mi-a dat să mănânc. Când am vrut să

plec el mi-a spus:

- Dumneata ar trebui să întruchipezi chipul lui

Dumnezeu! Ce a făcut păcatul cu dumneata?

- Acest cuvânt - povestea el - m-a lovit ca un trăs-

net. Ca scufundată într-o lumină stridentă îmi apărea

în faţă viaţa mea pierdută. Simţeam mânia lui Dumne-

zeu cu privire la viaţa mea pierdută. Nu-mi mai amin-

tesc cum am ieşit din casa aceea. Alergam prin străzile

marelui oraş, mergând mai departe. Dar zi şi noapte

aceste cuvinte nu-mi dădeau pace, până când am găsit

în sfârşit pe cineva care m-a ajutat mai departe. El mi-

a arătat pe Cineva, la care noi oamenii pierduţi ne pu-

tem regăsi prestigiul pierdut: Isus - Mântuitorul nostru!

Aşa mi-a povestit. Apoi mi-a relatat pe scurt cum s-a

reîntors la părinţii săi, cum a redevenit un om stimat.

Povestirea bătrânei m-a mişcat profund. Mulţumitor

i-am strâns mâna. Şi gândurile noastre s-au îndreptat

către toţi acei tineri, care cutreieră dezorientaţi pe stră-

zile lumii.

Sub dărâmături

Cred că prietenul meu Josef nu-mi ia în nume de

rău faptul că în cele ce urmează voi relata o povestire

despre el. Chiar şi lui îi face plăcere s-o povestească.

Şi, la fel ca şi mine şi el este convins că prin astfel de

relatări unii pot învăţa lucruri importante.

26

Eram pe atunci preot într-o regiune minieră. într-o

dimineaţă un bărbat a vrut să stea de vorbă cu mine. Pe

firişoarele albastre ce-i brăzdau faţa şi mâinile am re-

cunoscut imediat în el - minerul. Acestea sunt urmele

pe care le lasă munca subterană din minele de cărbuni.

- Domnule părinte, îmi spune el - pot să vă relatez o

poveste?

- Desigur! Te rog!

- Vedeţi, eu sunt un miner. Apoi mai sunt şi cap de

familie şi tată a trei copii. în rest nu mai sunt multe de

spus cu privire la mine, decât că sunt un om complet

lipsit de Dumnezeu. De Dumnezeu şi de religie nu m-

am interesat niciodată de când m-am confirmat, cu ex-

cepţia cazurilor când înjur. Doar ştiţi cum pot să înjure

minerii. Ei înjură când intră în subteran, ei înjură când

ies din subteran...

Apoi mai trebuie să v-o spun şi pe asta că îmi place

să beau şi îmi place să stau în cârciumi.

Aşa! Şi iată cum povestea:

- Deci, într-o zi mă aflam în mină. Locul unde mă

găseam era îngust şi jos. în timp ce lucram, am auzit

deodată nişte scârţăituri şi scrâşnituri ciudate. Speriat

mă uit în sus. Dar până să-mi dau bine seama, pietrişul

se prăvăleşte peste mine.

Speriat, am mai apucat să strig tare:

- Ah, Doamne...! Apoi totul s-a întunecat în jurul

meu şi, nu-mi mai aduc aminte de nimic.

Când mi-am revenit, mă găseam cu multe bandaje

într-un pat de spital. încet îmi revin şi sunt mirat că mă

aflu aici. De regulă astfel de evenimente sfârşesc în

majoritatea cazurilor cu un deces.

Câteva zile mai târziu m-au vizitat colegii mei la

spital şi mi-au povestit cum s-au petrecut lucrurile.

Unul care se afla în apropierea mea a mai auzit strigă-

27

tul meu, a chemat repede ajutoare, m-au scos cu lope-

ţile de sub dărâmături, cu răni grave, dar în viaţă.

Odată, când m-au vizitat colegii din nou unul din ei

spuse răzând:

- Măi ce idiot îmi eşti! Şti ce ai strigat acolo în

subteran când se prăvăleau pietrele peste tine?

- Ah, Doamne! Am auzit lucrul acesta foarte clar.

Ha-ha-ha! Dumnezeu nu a putut însă să te salveze. Dar

noi, noi colegii tăi te-am scos de sub dărâmături şi te-

am salvat!

Toţi au râs şi am râs şi eu cu ei. Şi m-am îndârjit în

privinţa trăirii fără Dumnezeu.

M-am însănătoşit şi am început din nou lucrul. Dar

când mă întorc de la schimbul de dimineaţă, după ce

mănânc şi mă aşez puţin în pat, atunci - vedeţi - atunci

în mintea mea mă sfredeleşte un gând ciudat.

Până în acest punct mi-a povestit. Acum vorbele i

se înnoadă. El cade profund pe gânduri.

- Dar despre ce gând este vorba? întrerup eu liniştea

ce se aşternuse.

Atunci el izbucneşte:

- Despre asta este vorba! Colegii mei au perfectă

dreptate: ei m-au scos de sub dărâmături. Dar asta nu

este totul. Dacă ajunge cineva sub dărâmături aşa cum

am ajuns eu, atunci în majoritatea cazurilor el este

mort. Iar eu nu sunt mort. Ca printr-o minune am ră-

mas în viaţă. Şi acum mă chinuieşte această întrebare:

- Cine mi-a păstrat viaţa atâta timp sub dărâmături?

întrebător el privea spre mine. A trebuit să râd. îl

bat pe umeri:

- Măi omule, îi spun eu - dumneata ştii foarte bine

acest lucru. Rostiţi numai acel cuvânt. Acesta a fost

Dumnezeu. Mâna lui plină de îndurare te-a salvat.

28

„... în câte nevoi

Nu şi-a întins îndurătorul Dumnezeu

Aripile Sale peste tine?..."

- Da, spuse el - la asta m-am gândit şi eu.

- Dar asta nu este totul, i-am spus eu.

- Crezi că Dumnezeu te-a păstrat în viaţă, pentru ca

să-ţi continui modul vechi de a trăi? O, nu! Această

salvare este o chemare a lui Dumnezeu pentru tine. Să

nu-ţi astupi urechile la această chemare!

Atunci el a sărit în sus:

- Păi tocmai la aceasta cuget mereu. Dar nu ştiu

cum să merg mai departe.

Acum era rândul meu să-i arăt cum merg lucrurile

mai departe. Am luat împreună o Biblie şi i L-am ară-

tat pe Domnul Isus.

Din clipa aceea el mergea prin lume ca o fiinţă no-

uă.

El nu a vrut dar a trebuit!

Povestea unei seri tulburate

- Hans, i-a spune-mi te rog, de fapt cum de ai ajuns

la noi?

Bărbatul din faţa mea cu statura lui impunătoare şi

umerii laţi mă privi întrebător.

A izbucnit în râs.

- Cum s-a întâmplat că am ajuns în cercul vostru de

studiu biblic şi în grupa voastră de fraţi... da, dragul

meu pastor, asta este o poveste ciudată. Dacă vă face

plăcere vă însoţesc câţiva paşi şi vă povestesc.

29

Eram nerăbdător. De câţiva ani mă străduiam să

adun bărbaţi la Cuvântul lui Dumnezeu în acel cartier

muncitoresc. Cu siguranţă, acest lucru nu era simplu.

La sosirea mea unul m-a luat deja în primire:

- Măi omule ia fă-ţi imediat bagajul şi şterge-o!

Aici n-ai nimic de făcut! Cu toate acestea am început

această lucrare cu credinţă şi câştigam tot mai mult te-

ren.

Astfel, într-o zi a apărut şi acest Hans şi de atunci el

venea cu credincioşie. Ba chiar în curând el a devenit

unul din cei mai sârguincioşi şi aprigi din acea unitate

mică de luptă în care ne tutuiam cu toţii.

- Deci, a început el, ce eram în trecut ştii prea bine.

Eu am dat din cap afirmativ. Da a fost un om fără

Dumnezeu. La orice beţie serioasă Hans era nelipsit.

Cartea de cântări a diavolului, jocul de cărţi era pasiu-

nea lui. Şi de înjurat ştia să înjure de te apuca frica.

- într-o zi priveam pe fereastră, continuă el povesti-

rea. Era o seară de vară, frumoasă şi caldă. Mă uitam la

copiii care se jucau pe stradă. Urmăream femeile care

cumpărau una, alta. Am văzut nişte prieteni care mer-

geau la cârciumă şi m-am gândit imediat dacă să nu-i

urmez şi eu - apoi am văzut trecând un mic grup de

bărbaţi.

Ştii că locuiesc la parter şi de aceea i-am întrebat,

strigând:

- Ei, unde vă duceţi?

- La studiu' biblic! îmi răspunse unul dintre ei.

Am rămas mut.

- Ce?! le strigam eu.

- Studiu biblic? Studiu biblic? Acolo merg doar ba-

bele şi copii!

- La noi, nu! spune unul şi mă priveşte.

30

- La noi merg şi bărbaţii la asemenea întruniri! Şi

apoi ei şi-au continuat drumul. Eu am râs în urma lor:

- Voi idioţi ai Bibliei!

Dar fi atent. Cum au plecat ei, m-a cuprins o neli-

nişte ciudată. Nu am scăpat de ea toată săptămâna.

Când sosea ziua ştiută mă postez în faţa geamului şi

privesc: da, iată-i din nou!

în momentul acela am ştiut foarte clar: şi tu trebuie

să mergi cu ei!

Dar apoi am râs eu însumi de mine, m-am îmbătat

şi i-am batjocorit.

Nu mi-au fost de nici un ajutor toate astea. De fie-

care dată când venea ziua cu pricina, mă postam în fe-

reastră şi priveam după ei. Şi de fiecare dată parcă mii

de funii mă atrăgeau ca să-i urmez.

Aşa s-au repetat lucrurile timp de şapte săptămâni,

în cea dea opta săptămână mi-am luat căciula din cui

şi am mers după ei. Până în sală.

Da, şi aici m-am aşezat într-un colţ. Şi apoi ai venit

tu. Aţi cântat, v-aţi rugat şi s-a citit din Biblie. Şi

apoi..., restul poveştii îl ştii şi tu!

Mirat îmi pun mâna pe braţul lui Hans.

- Ce s-a întâmplat apoi? Eu nu ştiu nimic. Hans mă

privi puţin supărat:

- Ei, apoi ai început să vorbeşti despre mine. Proba-

bil că ceilalţi ţi-au spus la intrare ce fel de om sunt şi

că am venit şi eu aici.

Acum a trebuit să râd.

- Nu, Hans, eu nu am vorbit niciodată despre tine.

Dar dacă cuvintele rostite de mine te-au afectat, acest

lucru nu este decât o dovadă a faptului că Dumnezeu

are dreptate atunci când spune:

- Nu este Cuvântul Meu ca un foc şi ca un ciocan,

care sfărâmă stâncile?

31

Un timp ne continuam drumul în tăcere. în sfârşit

Hans al meu spune:

- Ce ciudat, se pot explica toate acestea?

- Oh, eu pot să-ţi explic foarte bine aceste lucruri, i-

am răspuns eu.

- Explicaţia o găsim în Noul Testament, în Evan-

ghelia după Luca cap. 15. Aici Domnul Isus ne spune:

„Care om dintre voi, dacă are o sută de oi, şi pierde pe

una din ele, nu lasă pe celălalte nouăzeci şi nouă pe iz-

laz, şi se duce după cea pierdută, până când o găseşte,

şi, când se întoarce acasă, cheamă pe prietenii şi ve-

cinii săi, şi le zice: Bucuraţi-vă împreună cu mine, căci

mi-am găsit oaia care era pierdută. Tot aşa vă spun că

va fi mai multă bucurie în cer pentru un singur păcătos

ce se pocăieşte..." Hans, pe tine te-a căutat Isus...

Puterea Bibliei

- Ha, ha, ha, râse omul şi-şi şterse mustaţa.

- Dragă domnule preot, lăsa-ţi-mă în pace cu creşti-

nismul dumneavoastră. Unul spune una, altul spune

alta şi la sfârşit nici nu mai şti ce să mai crezi. Şi astfel

mi-am făcut credinţa mea proprie. Crezul meu este ur-

mătorul: un kilogram de carne de vită face ciorba bună.

Mi-am luat rămas bun. Ca preot parcă ţi se străpun-

ge inima, când la una din vizitele la domiciliu întâl-

neşti o respingere atât de superficială şi totuşi decisivă,

în acest caz orice continuare a discuţiei era de prisos.

De aceea am plecat.

32

Cine poate descrie surprinderea mea fără margini

când, cu un sfert de an mai târziu l-am întâlnit din nou

pe acest om într-un \ocjn care nici nu puteam să bă-

nuiesc că-1 voi întâlni. într-o săliţă mică obişnuiam să

ţin în fiecare săptămână ora de studiu biblic. într-una

din seri el stătea în primul rând şi m-a salutat dând pri-

etenos din cap. După terminarea orei de studiu biblic el

a venit la mine şi mi-a spus:

- Domnule pastor, am o rugăminte.

- Dacă pot sunt gata să v-o îndeplinesc. Anume?

- Am o cumnată. Ea frecventează o sectă oarecare şi

acum are concepţii copilăroase despre Biblie. în per-

manenţă ea mă urmăreşte cu versetele ei din Biblie.

Din păcate nu pot să-i dau nici o replică, pentru că nu

cunosc Biblia. De fapt ea este şi o carte greoaie. Dar

pentru că vreau s-o gun în încurcătură pe cumnata mea

vă rog următoarele! Invăţaţi-mă să citesc Biblia.

Am început să râd.

- Cunoaşteţi abc-ul?

- Sigur că da!

Atunci am scos Testamentul meu de buzunar şi i 1-

am dat, spunându-i:

- Vreau să vi-1 dăruiesc dacă îmi promiteţi, că-1 veţi

citi în întregime. El mi-a promis lucrul acesta, a luat

Testamentul şi a plecat.

Un sfert de an nu am mai auzit nimica despre el.

într-o zi a apărut din nou la mine.

- Ei, l-am întrebat eu - cum v-aţi descurcat cu Bi-

blia?

El a luat o înfăţişare foarte serioasă. încet şi îngân-

durat el mi-a explicat:

- S-au petrecut cu mine lucruri foarte ciudate. Am

început să citesc. Am întâlnit multe lucruri pe care nu

le înţelegeam. Dar pentru că am promis că voi citi

33

cartea în întregime, am continuat. Apoi am găsit multe

lucruri care m-au supărat teribil. Parcă era cineva care

vroia să mă şicaneze. Preferam să arunc cartea de toţi

pereţii. Dar pentru că promisesem, am continuat să ci-

tesc. Şi apoi am găsit multe lucruri care mă plictiseau.

Dar am continuat să citesc. Şi trebuie să spun, că am

găsit şi multe lucruri care m-au mângâiat, cum nu a

reuşit nimic să mă mângâie. Şi după ce am terminat de

citit cartea mi-am spus mie însumi: Dacă ceea ce scrie

în cartea aceasta este adevărat şi aceste lucruri sunt a-

devărate, atunci tu eşti un om pierdut, dacă continui să

trăieşti ca şi până acum fără Dumnezeu. Şi apoi în

inima mea s-a purtat o luptă fierbinte - până când am

dat dreptate acestei Cărţi. Acum ea a devenit baza vie-

ţii mele!

De atunci au trecut mulţi ani. Omul s-a dovedit a fi

un bun ucenic al Domnului Isus, pe care L-a găsit pe

paginile Bibliei.

Un vis

A fost odată un om care avea un vis. Şi anume el a

visat că a murit şi că se afla în faţa tronului lui Dum-

nezeu.

Acolo se pare că avea loc o judecată, căci vedea

adunată în faţa lui o mulţime de oameni. Unul după

altul veneau în faţă. Se deschideau cărţi.

Omul şi-a dus imediat mâna la buzunarul de la

piept şi s-a liniştit de îndată ce simţi documentele la

locul lor.

34

în sfârşit îi veni şi lui rândul. Se afla înaintea aces-

tor ochi, care-1 priveau atât de serios, străpungându-1.

Simţi o uşoară nelinişte. Nu şi 1-a imaginat pe Dumne-

zeu în felul acesta, atât de serios, de neclintit, atât de

limpede, atât de real. Şi ciudat, tocmai în momentul

acesta îşi amintea de o sumedenie de scăpări din viaţa

lui, la care nu s-a gândit niciodată până atunci. Şi-a

amintit de exemplu, că nu s-a preocupat de Dumnezeu

cu seriozitate. Şi-a amintit că nu le-a spus niciodată

copiilor săi despre ora aceasta serioasă a judecăţii. Şi-a

adus aminte că...

A tresărit. Ochii lui Dumnezeu îl priveau provoca-

tor. Atunci s-a descotorosit de starea lui neplăcută, a

vârât mâna în buzunarul de la piept, a scos de acolo un

certificat şi 1-a prezentat triumfător. Era un certificat

de botez. Nu era acesta suficient aici? cu siguranţă că,

cu aceasta va fi eliberat. De asta era sigur. Un înger i-a

luat certificatul, privi în lăuntrul lui şi îl puse tăcut de-

oparte.

Ochii înflăcăraţi continuau să-1 privească pe omul

acela. El s-a speriat. Brusc şi-a amintit următoarele:

Aici certificatul de botez nu servea ca dezvinovăţire ci,

ca învinuire, ca reclamaţie împotriva lui. Căci, oare

botezul nu 1-a obligat să aparţină cu seriozitate lui

Dumnezeu?

Speriat, a băgat mâna din nou în buzunar scoţând

un alt certificat. Era certificatul lui de confirmare. Aici

scria negru pe alb, că el a fost un creştin bun. Acest lu-

cru trebuie să fie valabil. Acum cu siguranţă că va fi

eliberat. Atunci i se păru că ochii de foc îl priveau a-

proape batjocoritori. îngerul luă însă liniştit certificatul

şi-1 puse deoparte.

îngrozit omul recunoscu deodată: „Nu m-am predat

Domnului Isus la confirmare? Nu am..." Ah, el ştia

35

prea bine cât de tare i-a bătut inima la acel micuţ altar

din sat. Mama a plâns, şi tatăl 1-a strâns tăcut în braţe.

Şi în momentul acela inima lui era străbătută de tot

felul de gânduri şi angajamente?! „Şi am slujit altor

dumnezei, am...", aşa se frământa acum inima lui.

Dar şi-a revenit. „Ia stai, că mai am ceva aici."

Iarăşi băgă mâna în buzunarul de la piept şi scoase de

acolo un teanc întreg de bileţele: „Iată, iată aici, şi aici!

Vă rog, poftim! Poftim!" Parcă suna chiar puţin obraz-

nic. Erau tot felul de chitanţe de la tot felul de fundaţii,

binefaceri, chitanţe de impozite achitate la biserică şi

altele asemănătoare. „Poftim, poftim..." „Şi poftim...",

se auzi apoi glasul lui Dumnezeu răsunător. El arăta

spre cartea ce o ţinea îngerul. Acesta citi:

- Prima poruncă: Eu sunt Domnul, Dumnezeul tău.

Să nu ai alţi dumnezei afară de Mine. Doamne acest

om nu te-a respectat pe Tine. El era propriul său dum-

nezeu. Banii erau dumnezeul lui. Natura era dumneze-

ul lui. El este vinovat.

A doua poruncă: Să nu iei în deşert numele Dom-

nului. Omul acesta nu a chemat Numele Tău în rugă-

ciune, în laudă şi în mulţumiri. El 1-a folosit cu uşu-

rinţă în deşert în înjurături. El avea mereu Numele Tău

în gură fără să cugete la el. Dar inima lui era moartă.

El este vinovat.

A treia poruncă: Să sfinţeşti ziua de odihnă. Acest

om a avut de mii de ori ocazia să asculte, o Doamne,

Cuvântul Tău. Toate duminicile pe care le-a petrecut

acolo jos însumează numai ele şase ani. Duminică di-

mineaţa citea ziarul. Apoi mergea la plimbare, după

aceea mânca bine, primea vizite şi mergea în vizite.

Cuvântul Tău însă 1-a nesocotit. El este vinovat.

Omul ţipă cu disperare şi - s-a trezit lac de sudoare.

Mult timp a rămas nemişcat. Spaima îl stăpânea.

36

Atunci privirea i-a căzut pe perete. Da, aşa este,

acolo, puţin îngălbenit, era atârnat un verset de la con-

firmare. O anumită dorinţă 1-a îndemnat să atârne acest

verset deasupra patului. Ce scria acolo el nu mai ştia.

Pentru multe lucruri el avea o memorie - radieră. De

exemplu bancurile şi unele vorbe deochiate erau bine

fixate. De astfel de lucruri îşi amintea şi după ani de

zile cu lux de amănunte. Dar versetul, de fapt niciodată

nu 1-a înţeles prea bine.

El s-a ridicat în capul oaselor şi citi: „Adevărat, a-

devărat îţi srjun că, dacă un om nu se naşte din nou, nu

poate vedea împărăţia lui Dumnezeu."

Şi sub acest verset era semnătura tremurată a preo-

tului său bătrân, care murise de mult.

Când a ajuns la birou, părea puţin răvăşit. Colegii

au făcut câteva observaţii tendenţioase. El însă a rămas

tăcut. Trecuse prin cea mai grea, dar şi prin cea mai fe-

ricită noapte din viaţa sa. A fost doar un simplu vis?

Prea târziu

Tocmai voiam să mă bag în pat, când sună telefo-

nul:

- Aici spitalul B. Domnule preot puteţi veni până la

noi? Aici se află un om care doreşte un preot. Dar tre-

buie să vă grăbiţi.

Puţin mai târziu stăteam la patul unui muribund.

Este un bărbat în floarea vârstei. într-o seară, pe întu-

neric a fost acroşat de un automobil. Asfaltul era umed

şi lunecos. Şoferul nu a mai putut stăpâni maşina.

37

Aceasta a derapat cu plină viteză lovindu-1 grav. Am-

bele picioare i-au fost fracturate. Ce a fost mai rău,

şoferul nici n-a oprit. Rănitul a rămas pe stradă, până

ce a fost găsit după nişte ore.

Şi acum? Acum este prea târziu. Cu zece ore în ur-

mă el se plimba sănătos şi voios. Acum el este o gră-

măjoară de suferinţă, cu dureri înfiorătoare. Astăzi la

prânz ar fi râs dacă cineva i-ar fi vorbit despre moarte.

Şi acum?

- O, Doamne, dacă aş avea pacea! Păcatele mele!

Păcatele mele! Cum pot să capăUertarea...

Eu încerc să vorbesc cu el. îi spun cuvinte ale lui

Dumnezeu. îi pomenesc de numele lui Isus. Dar el nu

le mai percepea. Durerile îl copleşesc în valuri. Apoi

cade în inconştienţă. Astfel, el a murit. Zdruncinat mai

stau lângă trupul său neînsufleţit. îmi venea să deschid

geamurile şi să urlu în tumultul marelui oraş: „Căutaţi-

1 pe Domnul câtă vreme poate fi găsit! Pocăiţi-vă la

timp! Există un - prea târziu. Pe patul de moarte sun-

teţi prea slabi! Astăzi, dacă auziţi chemarea Lui, nu vă

împietriţi inimile."

Pietrele de pe caldarâm îmi zâmbesc

Groaznic!

Cum mai batjocorea şi înjura omul acesta! Şi prie-

tenii săi aruncau cărţile de joc şi înjurau împreună cu

el. Şi pe mijlocul mesei se afla o sticlă de ţuică. Ce în-

tuneric era în inima aceea. Cu ochii reci omul privea

tăios către mine:

38

- Nu, mulţumesc, spuse el, nu avem nevoie de

Dumnezeu. Trebuia să fie lângă mine atunci când m-

am accidentat. Acum voi sta toată viaţa în acest căru-

cior nenorocit.

Furios lovi braţele bietului său cărucior. Eu ştiam

deja istoria accidentului său. El a fost miner. Şi într-

una din zile când lucra în subteran, terenul se prăvăli

peste el. A fost scos de sub dărâmături încă în viaţa.

Dar coloana vertebrală era fracturată. Acum el era un

om paralizat. Un bărbat în floarea vârstei, paralizat.

Fără nici o speranţă de ameliorare.

O, această disperare! O, această încrâncenare! O,

această noapte din inimă!

într-adevăr, prietenii săi îl vizitau, jucau cărţi îm-

preună cu el, aduceau băutură. în toate acestea ei se

gândeau la bine. Dar prin asemenea lucruri nu se lumi-

nează o inimă întunecată şi o viaţă disperată. în seara

ce a urmat în prima mea vizită, mă aflam în mijlocul

grupului de fraţi. Cercetam împreună Scriptura. Vor-

beam despre nevoile şi luptele de zi cu zi. Aici erau

adunaţi numeroşi mineri, cărora nu le era uşoară - lupta

pentru existenţă şi nici nu le era uşor să-I slujească lui

Isus în mediul lor. Acelor oameni le-am povestit des-

pre acel bărbat nefericit. Oh, au zis ei, trebuie să-1 aju-

tăm pe omul acela!

Şi în săptămâna următoare, când tocmai vroiam să

începem ora de părtăşie cu fraţii, uşa s-a deschis zgo-

motos şi un cărucior a pătruns înăuntru. Omul ce stătea

în cărucior cam mârâia şi mormăia puţin. El zise: Ăştia

m-au luat pur şi simplu cu ei, şi eu nu am nici o posi-

bilitate să mă apăr. Dar se putea observa că de fapt el

era mulţumit că fusese scos din bârlogul său. Da, parcă

se simţea puţină dragoste, cu tot tratamentul aspru

aplicat.

39

Am cântat din nou cântecele noastre frumoase des-

pre Isus: „Există un râu, din care izvorăşte sânge sfânt

pentru bieţi păcătoşi.." „ Mă-nchin înaintea puterii

dragostei..."

Studiam împreună Cuvântul lui Dumnezeu. Discu-

tam despre necazurile noastre şi aduceam totul înaintea

Domnului în rugăciune. Se pare că această oră a fost o

binecuvântare pentru omul nostru. Căci, săptămâna ur-

mătoare când au venit fraţii să-1 ia, el îi aştepta deja.

Din acele momente căruciorul şi proprietarul lui e-

rau nelipsite la întrunirile noastre de părtăşie. Cuvântul

lui Dumnezeu acţiona în chip minunat asupra acestui

suflet întunecat. Omul a recunoscut că nenorocirea lui

cea mai mare era starea lui de păcătos pierdut. El a în-

ceput să caute pacea cu Dumnezeu, L-a găsit pe Isus

răstignit pe cruce şi a cunoscut binefacerea iertării pă-

catelor prin sângele lui Isus.

Acum totul s-a înnoit. Viaţa lui dezordonată a cu-

noscut ordinea. Cei drept, vechii lui prieteni l-au pără-

sit, în schimbul lor însă au apărut alţii. Acolo unde nu

de mult se auzeau numai certuri şi înjurături, răsunau

cântece spre slava lui Isus. Sticla de ţuică dispăru, şi

locul ei pe masă l-a ocupat Biblia. Soţia şi copii lui în-

floreau. Pe scurt: Isus a înnoit toate lucrurile.

într-una din zile l-am vizitat. Căruciorul lui stătea

în faţa casei, pe stradă, într-un loc în care soarele îşi

făcea puţin apariţia printre casele cenuşii. M-am aşezat

lângă el pe scara casei.

- Domnule pastor, îmi zicea el, când voi sta odată în

veşnicii înaintea tronului lui Dumnezeu, atunci îi voi

mulţumi pentru că,... pentru că mi-a fracturat coloana.

M-am înspăimântat:

- Acestea sunt cuvinte tari.

- Da, vedeţi, dacă Dumnezeu, m-ar fi lăsat să merg

40

aşa ca înainte, atunci aş fi mers direct spre iad. Eu nu

vroiam să ascult de El. Atunci, în dragostea Lui ne-

mărginită El a trebuit să mă apuce cu putere pentru a

mă aduce la pocăinţă. Şi pentru toate acestea aş vrea

să-I mulţumesc odată.

Am fost mişcat profund. Dar el a continuat:

- Nici nu vă puteţi închipui cât de fericită îmi este

inima. De când ştiu că aparţin lui Isus, parcă întreaga

lume mă priveşte altfel. Totul este atât de vesel. Da,

domnule pastor, şi arăta spre strada cenuşie, până şi

pietrele de pe caldarâm îmi zâmbesc!

Popilor şi vrăbiilor

O întâmplare petrecută printre păgânii moderni

Fără sfârşit se înşira casă lângă casă. Şi fiecare din

ele avea câte cinci etaje. La unul dintre etaje dintr-un

gramofon se aude foarte tare un şlagăr. în următorul,

zace un muribund. în al treilea, într-un spaţiu restrâns

se joacă o droaie de copii palizi. Fiecare etaj îşi are

oamenii săi, destinele sale, bucuriile sale şi multă sufe-

rinţă amară.

O după amiază întreagă am străbătut această zonă

şi am vizitat oamenii. Şi iată că mă aflu sus de tot, la

etajul patru în faţa unei uşi înguste.

- Măi băiete, ce se întâmplă aici? Mă întrebam eu

însumi. în spatele uşii se auzea o gălăgie infernală, de

parcă s-ar fi scufundat pământul. Unii cântă, dar cânta-

rea este acoperită de urlete - de parcă fiecare ar dori să

fie un vorbitor -, de râsete şi de ţipetele unor voci de

femei.

41

Mă îmbărbătez singur:

- Curaj, bătrâne! Bătaia mea la uşă nu a fost auzită

de nimeni. Am deschis apoi uşa, am intrat şi priveam

la ce se întâmplă acolo: O petrecere mare inundată de

alcool şi toate urmările acestuia. De fapt chiar beat nu

pare a fi nici unul. Oare sunt ei cu toţii numai - foarte

veseli? Nu! Alcoolul nu înveseleşte. Dar ei sunt - cher-

cheliţi.

Când am intrat, vacarmul a amuţit o clipă. Feţe în-

trebătoare se îndreptau spre mine.

Apoi unul dintre ei m-a recunoscut:

- Pastorul! strigă el pe jumătate râzând şi pe jumă-

tate speriat.

- Pastorul! a strigat de îndată toată echipa. Şi unul

dintre ei continuă:

- Atenţie, ăsta vrea să ne mângâie cu cerul!

- Toţi au început să râdă. Şi una dintre femei zbieră:

- Domnule pastor, cerul vi-1 cedăm dumneavoastră şi

vrăbiilor!

Au urmat râsete sălbatice.

Pe mine mă apucă furia:

- Nu este adevărat, am ţipat eu în acea gălăgie in-

fernală.

- Nici nu mă gândesc, să vă mângâi cu cerul!

- Ei nu, spuse unul mirat, eu am crezut că pentru

asta sunt preoţii! Toţi sunt de acord cu el.

- Pentru ce există preoţii, am continuat eu, nu ştiu.

Dar un lucru ştiu, că nu vreau să vă mângâi cu împă-

răţia cerurilor. Nici nu mă gândesc la asta.

M-am adresat unei femei.

- Vedeţi, dumneavoastră vreţi să cedaţi cerul mie şi

vrăbiilor. Poţi ceda cuiva, ceva, însă, numai atunci

când acel ceva îţi aparţine. Dar cerul nu vă aparţine

dumneavoastră.

42

- Ei bine omule, de fapt ce vreţi de la noi? îmi stri-

gă unul pe jumătate ameţit.

- Ce vreau?! Vreau numai să vă spun, că nici unul

dintre voi, nici unul măcar nu va intra acolo. Voi nici

nu puteţi intra acolo - aşa, cum sunteţi. Nici nu trebuie

să vă osteniţi să scăpaţi de împărăţia lui Dumnezeu.

Voi sunteţi deja în afara ei! Sunteţi deja nişte oameni

pierduţi! In Biblia mea scrie: „Nu ştiţi că cei nedrepţi

nu vor moşteni împărăţia lui Dumnezeu?" Nu vă în-

şelaţi în privinţa aceasta! Nici curvarii, nici închinăto-

rii la idoh, nici preacurvarii, nici malahii, nici sodomi-

ţii, nici hoţii, nici cei lacomi, nici beţivii, nici defăimă-

torii, nici hrăpăreţii nu vor moşteni împărăţia lui Dum-

nezeu.

în cameră s-a făcut linişte.

- Nu am ştiut lucrurile acestea, murmură unul.

- Da, chiar mi-am închipuit asta, i-am zâmbit eu.

Ăsta este şi scopul pentru care am venit aici. Şi acum

daţi-mi voie să mă aşez puţin. Mai am să vă spun şi

mai multe. Trebuie să vă spun neapărat acum, cum

puteţi fi salvaţi.

Şi apoi le-am povestit întâmplarea cu fiul risipitor,

care era atât de pierdut încât a ajuns la porci. Ei da, şi

apoi s-a pus pe drum şi merse la tatăl. Şi tatăl? Ce a

spus el? El i-a alergat în întâmpinare şi 1-a sărutat.

Şi le-am povestit apoi cum Fiul lui Dumnezeu răs-

tignit pentru noi îşi deschide braţele pentru toţi păcă-

toşii: Eu sunt Calea, Adevărul şi Viaţa!

Şi le-am povestit cum Domnul Isus a scos din mur-

dărie pe femeia păcătoasă şi cum i-a iertat toate păca-

tele. Le-am spus cum 1-a eliberat pe Zacheu de sacii de

bani, cum 1-a salvat în ultima oră pe tâlharul care era

pironit pe cruce. Şi le-am spus că: Domnul este aproa-

pe, acelora care-L cheamă; tuturor acelora care-L

43

cheamă dintr-o inimă curată. Apoi am plecat.

Acum poate cineva se întreabă: Aii auzit ei chema-

rea Lui?

Dar asta nu este o întrebare decisivă pentru tine,

dragul meu cititor! Mai bine puneţi ţie însuşi întreba-

rea: I-am auzit eu oare glasul şi vreau să-L urmez?

Numele Isus

Cu câţiva ani în urmă a apărut o carte ciudată. Ea

avea titlul: Scrisori din iad. în această carte cineva îşi

imaginase cum ar putea arăta iadul.

Una din scene m-a impresionat puternic în timp ce

citeam şi, nu mai pot s-o uit:

Un călător mergea printr-o stepă cenuşie, nesfârşită.

Pretutindeni vedea oameni care stăteau jos. Ei au feţe

chinuite, îşi smulg părul din cap, ei stau jos şi îşi spri-

jină greu capul pe mâini, părând a fi nedumeriţi. De

parcă s-ar gândi cu concentraţie maximă la ceva. Când

îi vezi, îţi poate părea rău de aceşti oameni.

- La ce vă gândiţi? îi întreabă călătorul.

- La un nume.

- La un nume - dar ce nume?

- Păi tocmai asta nu ştim. Tocmai asta este nenoro-

cirea noastră.

- Cum nu ştiţi asta? Vă gândiţi la un nume pe care

nu-1 cunoaşteţi? Chiar nu pot să pricep lucrul acesta.

- Da, au spus condamnaţii, ştim numai aşa în negu-

ră că există un nume, un nume puternic şi minunat.

Dacă am putea chema acest nume, am putea fi salvaţi

44

chiar şi din iadul acesta. în timpul vieţii am auzit odată

acest nume. Dar nu am ţinut seama de el. Şi acum -

acum nu mai putem să-1 găsim. Nu poţi să ne spui tu

numele acesta?

Apoi condamnaţii se agaţă de călător, îl imploră şi

îl roagă, cerşesc şi se tânguiesc, dacă nu le poate numi

acel nume.

Lucrul cel mai zguduitor abia a urmat. Călătorul le-

a spus acum Numele, acel Nume unic, mare şi minu-

nat: Numele Isus. Dar cât se străduia el de mult să le

spună Numele cât mai clar, se părea că ei nu pot să-L

înţeleagă. în cele din urmă el îl strigă atât de tare, că

pare a se auzi urletul unui uragan, el strigă în toate cele

patru vânturi, imaginându-şi că acest Nume trebuie să

duduie în urechile lor - dar se pare că urechile lor sunt

înfundate. Ei nu pot auzi Numele. Ei nu mai dispun de

un organ pentru a-L percepe. Atunci, el s-a întors cu

tristeţe de la ei. Cât de groaznic este lucrul acesta:

Numele există, este aici, dar ei nu mai pot să-1 găseas-

că. Şi chiar dacă li se spune Numele, ei nu-L mai pot

recepţiona.

Ţie însă, dragul meu cititor vreau să-ţi spun de ace-

ea cât mai desluşit:

- ... oricine va chema numele Domnului Isus, va fi

mântuit (Fapte. 2:21)! Ascultă de acest lucru la timp!

Adună la timp, pentru a avea în vremuri de nevoi! Re-

ţine, cu cât îmbătrâneşti cu atât te răceşti mai mult. La

început nu vrei, şi mai târziu nu poţi. De aceea crede:

In nimeni altul nu este mântuire: căci nu este sub cer

nici un alt nume dat oamenilor, în care trebuie să fim

mântuiţi... decât numele Isus (Fapte. 4:12).

Acesta va fi iadul cel mai îngrozitor, că nu vei mai

avea voie să cunoşti acel Nume prin care obţinem

mântuirea şi fericirea. Să ne ajute Dumnezeu ca să lu-

45

am în serios acest Nume, să-L îndrăgim şi să-L che-

măm, cât mai avem timp.

Lumină în întuneric

Pentru un moment am ezitat în dreptul intrării întu-

necoase a casei. Toată dimineaţa am cutreierat comuna

pentru a cunoaşte pe membrii bisericii pe care o con-

duceam.

Ei da, şi deodată parcă m-am trezit la, realitate.

Sunt obosit, sunt mort de oboseală. Şi, să fiu cinstit,

sunt şi puţin dezamăgit. Pretutindeni m-am izbit de

respingere, răceală faţă de Evanghelie, inimi împovă-

rate de mii de griji, care nu mai îşi fac probleme cu în-

grijorare mare: cum poţi fi mântuit? Inimi püne de a-

mărăciune şi nevoi, care nu mai puteau asculta cuvin-

tele pe care vroiam să le spun.

Acolo, în casa întunecată din spate se spune că

locuieşte un bătrân orb. Aproape că nu mai am putere

şi curaj să fac această vizită. Ce se va mai văita şi aces-

ta! Şi ce va boscorodi!

Dar, îmi iau totuşi inima-n dinţi, traversez curticica

întunecată şi intru în atelierul mohorât de împletituri

de coşuri.

încetul cu încetul ochii mei se acomodează cu întu-

nericul; dar iată, din spatele mormanelor de coşuri şi

scaune rupte s-a ridicat un bătrân. Când s-a ridicat în

picioare observ că este o apariţie impunătoare. Ochii

stinşi se îndreaptă miraţi spre mine.

46

- Bună ziua! Eu sunt noul pastor al comunei.

Atunci, un zâmbet prietenos ü brăzdează faţa. Poli-

ticos m-a invitat să iau loc pe un scăunel. îl rog să-mi

povestească puţin din viaţa lui.

Ei da şi ascultându-1 m-a cuprins o mare mirare. Nu

am auzit nici o văicăreală, nici o nemulţumire şi ocară!

Dimpotrivă: bătrânul îmi povesteşte câtă îndurare a

dăruit Dumnezeu în viaţa lui. Cu cât vorbeşte mai

mult, cu atât mai mult povestirea lui se transformă

într-o slăvire cu bucurie a marelui Dumnezeu, care

prin Isus, Mântuitorul nostru, este Tatăl lui.

Când am dat să plec, el m-a rugat:

- Domnule pastor, am o dorinţă. Vă rog să-mi citiţi

o dată psalmul meu preferat, Psalmul 34. îmi scot

Testamentul din servietă şi încep să citesc.

- Voi binecuvânta pe Domnul în orice vreme, lauda

Lui va fi totdeauna în gura mea. Să mi se laude sufletul

în Domnul... cei ce privesc spre El vor fi învioraţi şi

faţa lor nu va fi dată de ruşine. Domnul izbăveşte su-

fletul robilor săi şi toţi cei ce se încred în El, vor fi iz-

băviţi de vină. încă nu mă lasă să plec.

- Părinte, mai trebuie să cântăm un verset împreu-

nă!

Cu mişcări sigure şi palpatoare el eliberează un mor-

man de nuiele şi coşuri. După aceea apare la iveală o

mică orgă pe care el o acoperise cu grijă cu o cârpă

roşie. Acum omul s-a aşezat la orgă. Cu siguranţă de-

getele lui alunecă deasupra clapelor. Şi în timp ce ochii

lui păreau a privi spre veşnicie, a început să cânte cu

voce puternică:

„Pentru că în dragostea lui Dumnezeu,

Nu este nici orizont, nici sfârşit,

îmi ridic mâinile spre Tine Tată, ca şi copilul

Tău,

47

Te rog să-mi dai îndurare să Te cuprind

Cu toată puterea mea, zi şi noapte-n viaţa mea.

Până ce după acest timp te voi lăuda şi iubi în

veşnicii."

Zdruncinat, îl priveam. în faţa mea stătea un biet

bătrân, orb ce-L lăuda pe Dumnezeu. îmi veni în minte

o relatare din Biblie. Atunci când regele Solomon ina-

ugura noul templu - preoţii nu puteau sta în casa Dom-

nului, pentru că slava lui Dumnezeu umplea casa. Cam

aşa stăteau lucrurile şi aici.

După ce şi-a terminat cântarea, am părăsit în tăcere

atelierul.

Minunat - mai minunat - cel mai

minunat

Pufăind şi sforăind plecă trenuleţul local din staţie.

Mă îndrept spre tăcuta pădure de iarnă. O linişte

adâncă mă înconjoară. în frigul de afară respiraţia se

transformă în nori deşi de abur. Zăpada scârţâie uşor

sub tălpile mele.

Cât de minunată este natura şi acum în înţepenirea

morţii! Lumina zilei se reflecta în mii, în milioane de

cristale. Fiecare rămurică este o minune acoperită de

promoroaca groasă.

Oră de oră, mă plimb prin această lume de iarnă tă-

cută şi minunată. Prin gând îmi trec cuvintele din

Psalm: O Doamne, Dumnezeul meu, cât de minunat

eşti Tu. Podoaba Ta este frumoasă şi măreaţă... Doam-

ne, cât de mare şi bogată este creaţia Ta! Lucrarea

48

mâinilor Tale este minunată. Şi lucrul acesta îl

recunoaşte sufletul meu.

în jurul meu era o linişte adâncă. Numai ici colo

câte un mic zgomot, când o pasăre răzleaţă zboară prin

rămuriş şi zăpada se cerne încet de pe pomi.

- Doamne, Te laud în tăcere...

Câteva ore mai târziu mă găsesc din nou în trenul

local, care mă readuce în tumultul marelui oraş. Râ-

zând şi pălăvrăgind, oamenii se înghesuie în compar-

timentul supraîncărcat. Dar sufletul meu este plin de

tăcerea imensă a pădurii de iarnă.

Da, minunată este creaţia. Minunată este lumea lar-

gă a lui Dumnezeu!

După amiaza drumul mă poartă într-o stradă întu-

necată şi murdară. Nu se vede aici nici o urmă din mi-

nunea iernii. Zăpada este murdară şi călcată în picioa-

re. Zadarnic încearcă nişte băieţi să facă bulgări de ză-

padă.

în mijlocul cazărmilor închiriate se întrezăreşte o

căsuţă dărăpănată. Urc scara scârţăindă şi uzată. Miro-

suri înăbuşitoare umplu casa scărilor.

Sus, sub acoperiş locuieşte o bătrână, bolnavă de

cancer. Boala i-a măcinat toată faţa. înainte mă lua

groaza ori de câte ori o priveam. De atunci situaţia ei s-

a agravat mai mult şi ea îşi acoperă faţa cu o basma.

Intru în camera strâmtă. Cred că astăzi bătrâna nu

se simte prea bine, căci stă în pat. Lumina tulbure, care

străbate prin fereastra oblică a mansardei luminează

foarte slab, cămăruţa, care pe vremuri era foarte plă-

cută şi bine gospodărită, iar acum este ticsită cu amin-

tiri din vremuri de demult. Această bătrână pe care o

văd acum atât de singură şi amărâtă a cunoscut odată

zile mai bune.

Mă aşez lângă ea pe pat:

49

- Ei, cum te simţi astăzi, bunico?

- Grozav! spune ea.

- Minunat, foarte minunat. Vedeţi vecina mea dră-

guţă şi tânără s-a îngrijit deja foarte bine de mine, m-a

spălat şi mi-a făcut ordine în casă. Şi apoi a venit o so-

ră de la adunare şi mi-a aprins focul în sobă. Şi ieri mai

îmi făceam atâtea griji cu privire la procurarea câtorva

cărbuni.

- Dar, nu vă simţiţi singură când staţi aşa toată ziua

singură în pat? Mă gândesc că şi durerile vă dau mult

de furcă? Şi după câte ştiu nici noaptea nu puteţi să

dormiţi!

Atunci bătrâna s-a ridicat:

- Dar ce vorbă este asta, domnule Pastor! Eu nu

sunt nici o oră singură. Vedeţi, aici pe scaunul pe care

staţi dumneavoastră, aici stă Domnul meu Isus. Cu El

vorbesc despre tot ce-mi mişcă inima, despre trecut,

despre oamenii pe care-i iubesc şi despre tot felul de

lucruri. Apoi El mă mângâie cu cuvintele Sale şi îmi

dăruieşte pacea lui deplină, încât mă cuprinde o ferici-

re deosebită...

Când cobor din nou scările, în faţa ochilor îmi apare

din nou imaginea pădurii de iarnă. Dar acuma ştiu:

Mai minunată decât toată frumuseţea creaţiei este o

inimă de om căreia Isus i-a dăruit pacea Sa.

în timp ce merg prin zloata de zăpadă murdară şi

bătătorită, gândurile mele merg mai departe: Ce va fi

însă mai minunat? Cel mai minunat va fî atunci când

Dumnezeu îşi va împlini toate promisiunile Sale: „Iată,

că am creat un cer nou şi un pământ nou, în care lo-

cuieşte dreptatea... Nu va mai fi nici durere şi nici ja-

le... Dumnezeu va şterge toate lacrimile din ochii

noştri..."

50

La adăpost

Pentru câteva clipe stau liniştit în faţa uşii vopsite

în alb a camerei nr. 24 a marelui spital. Oare ce să-i

spun omului care se află acolo? El a trecut prin mari

încercări. La o călătorie cu maşina a suferit un accident

şi acum, cu articulaţia braţului zdrobită se află aici, la

spital, într-un oraş străin. Şi între timp, acasă, soţia lui

credincioasă şi iubită a fost doborâtă de un atac de cord

şi a fost înmormântată. Şi pe lângă toate aceste dureri

exterioare şi interioare mai vin şi îngrijorările privind

marele magazin de acasă, care necesită atât de mult

prezenţa şefului.

Ah, ce să-i spun acestui biet om?

Intru în camera de spital, stau în faţa patului îl, a-

puc de mână cea sănătoasă şi încerc să murmur câteva

cuvinte de mângâiere.

Atunci domnul în vârstă mă priveşte cu o privire de

nedescris şi îmi spune:

- Sunt la adăpost!

îl înţeleg. Aici, lângă el pe noptieră, se află Biblia

deschisă. Pe fiecare pagină ea vorbeşte despre dragos-

tea lui Dumnezeu care s-a arătat în Isus. în dragostea

Lui acest purtător de poveri se află la adăpost.

Şi acum văd în Duhul marea ceată a celor care s-au

numit cu bucurie copii de Dumnezeu. Toţi au fost pur-

tători de poveri. Dar fiecare mărturiseşte cu bucurie:

sunî la adăpost!

Mă gândesc la Avraam. El ajunsese un străin. Dar

Domnul i-a vorbit astfel: Avraame, Eu sunt Scutul tău

şi Răsplata ta cea mare! - La adăpost!

51

Iată-1 pe Pavel. Zdrobit, în lanţuri în închisoarea din

Filipi. Dar, la miezul nopţii Pavel şi Sila se rugau şi îl

lăudau pe Dumnezeu în temniţă. Nu este acesta un lu-

cra nemaipomenit? Ei au putut face toate acestea nu-

mai pentru că se - adăposteau în dragostea lui Dumne-

zeu.

Iată-1 pe Luther. El îi scrie voievodului său, care îşi

făcea griji pentru el, ca să nu se îngrijoreze. Căci cu

toată puterea de care dispunea tot nu l-ar putea proteja

pe Luther. Mai mult de atât, Luther voia să-1 protejeze

pe voievod! - La adăpost!

Şi, înconjurat de duşmani, surghiunit de Papă, dis-

preţuit de împărat el învaţă creştinătatea următoarea

cântare:

„O cetate tare este Dumnezeul nostru,

Un scut şi o armură bună."

Asta înseamnă a te afla - la adăpost.

Şi mă gândesc la Paul Gerhardt, poetul de cântări,

în spaimele războiului de 30 de ani, când flăcările i-au

mistuit satul prefăcându-1 în cenuşă şi scrum, el cânta

astfel:

„De ce să mă întristez eu oare?

căci îl am pe Cristos!

Şi pe El nu mi-L poate lua nimenea!"

La adăpost!

La adăpost sunt toţi aceia care au primit Mântuirea

lui Dumnezeu în Isus. Ei sunt adăpostiţi în dragostea

lui Dumnezeu. Şi ceea ce a mărturisit psalmistul în

Psalmul 36, reprezintă experienţa lor de zi cu zi: „Cât

de scumpă este bunătatea Ta Dumnezeule! La umbra

aripilor Tale găsesc fii oamenilor adăpost."

De curând am văzut în camera copiilor mei o ima-

gine drăgălaşă. Cea mică se lovise undeva. La cap i se

făcuse un cucui mare. Dar acum stătea foarte consolată

52

şi veselă în braţele mamei. Pe obrăjorii grăsunei se mai

cunoşteau urmele lacrimilor. Dar ochii ei râdeau din

nou: La adăpost!

Atunci am gândit astfel: aceasta este imaginea creş-

tinilor. Lumea le provoacă tot felul de răni. Dar şi

atunci când inima lor tremură din cauza nevoilor co-

pleşitoare sau a remuşcărilor din conştiinţă, ei sunt to-

tuşi adăpostiţi în dragostea Domnului lor şi ei se laudă

astfel: „Totuşi în toate aceste lucruri noi suntem mai

mult decât biruitori, prin Acela care ne-a iubit. Căci

sunt bine încredinţat că nici moartea, nici viaţa... nu

vor fi în stare să ne despartă de dragostea lui Dumne-

zeu, care este în Isus Cristos, Domnul nostru"

(Romani 8:37).

Fac binele şi nu mă tem de nimeni!

Chiar mă poate enerva această afirmaţie? Cât de

des, ba chiar cât de obositor de des mi s-a întâmplat ca

cineva căruia îi mărturiseam Evanghelia, să dea în

semn negativ din mână şi să-mi spună cu un ton de su-

perioritate:

- Ştiţi eu mă ţin de religia pe care o avea tatăl meu:

Şi ea era următoarea: Fă binele şi nu te teme de ni-

meni!

De multe ori m-am revoltat şi am replicat aprig:

- Asta este cea mai tâmpită religie pe care o cunosc.

Căci în primul rând ea este o religie, în care Dumnezeu

nu apare niciodată. Şi în al doilea rând - aceste lucruri

nici nu sunt adevărate!

53

Atunci celălalt a zâmbit liniştit de parcă ar fi vrut să

spună: Probabil că ai dreptate. Dar aşa este cel mai

comod pentru mine!

Şi în acest caz nu poţi face nimic.

Dar o dată Dumnezeu mi-a hărăzit să văd cum un

astfel de păcătos, autointitulat drept, s-a prăbuşit din

şaua sa mândră. De atunci au trecut cincisprezece ani.

Şi omul despre care este vorba a trecut de mult în veş-

nicii, astfel încât povestea lui poate fi relatată liniştit.

Da, ea trebuie povestită. Căci ne-a fost dat să ve-

dem multe distrugeri: o împărăţie, o republică şi un

stat totalitar. Şi odată cu aceste sisteme au dispărut de

fiecare dată aspecte ale omenirii. Dar fraza tâmpită:

Fac binele şi nu mă tem de nimeni - a rămas, a rămas

la un popor care, ani de-a rândul a cunoscut teama de

oameni. Dar cine se mai miră de toate acestea? Aceas-

tă frază a fost rostită deja de farisei în timpul împăra-

tului Augustus.

Dar să revenim la povestire!

Vizitam adesea pe un bătrân la un cămin pentru

bătrâni. Era un om fără Dumnezeu şi împietrit. Şi indi-

ferent de ceea ce-i citeau din Biblie trecea pe lângă el,

aşa cum se prelinge apa pe o lespede de marmură.

Când într-una din zile treceam din nou pragul ca-

merei lui, el stătea culcat în pat.

- Oh, sunteţi bolnav, nea M.? l-am întrebat eu.

înverşunat el răspunse:

- Ei, la 75 de ani, poţi să mori liniştit!

- Stop! am strigat eu. Opreşte! Asta nu este corect!

Dacă poţi muri liniştit nu depinde de vârstă. Am întâl-

nit un băiat de patrusprezece ani care a murit liniştit. Şi

am văzut un păcătos bătrân care s-a dus disperat în pă-

catele sale. Nu! Acest lucru nu depinde de vârstă.

Aceasta depinde de pacea cu Dumnezeu!

54

Bătrânul mă priveşte. Puţin cam nesigur, apoi con-

tinuă:

- Pace cu Dumnezeu? Asta e aur! Nu am nimic îm-

potriva lui Dumnezeu. Zicala mea preferată era: Fă bi-

nele şi nu te teme de nimeni! După acest principiu mi-

am trăit viaţa. Nu am furat pe nimeni, nu am făcut rău

nimănui...

Şi în timp ce îşi enumera toate faptele sale bune,

zgârie cu mâinile amândouă deasupra păturii. Pare că

ar vrea să formeze din toate faptele sale bune şi din

privilegiile sale o grămăjoară pe care s-o ducă înaintea

Domnului.

încă îşi mai continuă enumerarea, în timp ce în-

cearcă să formeze o grămăjoară frumoasă şi curată:

- ... nu am provocat niciodată scandal în casă, am

fost întotdeauna prietenos cu colegii mei de muncă, am

fost...

în sfârşit a terminat.

- Dragă omule, spun acum, nu-mi rămâne decât să

vă felicit că puteţi merge aşa de măreţ şi strălucitor

înaintea Feţei Dumnezeului Celui viu. Eu nu am decât

jumătate din vârsta dumneavoastră. Dar aşa de măreţ

ca dumneavoastră din păcate nu mă pot lăuda de a fi.

Dacă privesc înapoi la viaţa mea, trebuie să mă întris-

tez pentru desele mele căderi. De câte ori am încălcat

poruncile lui Dumnezeu! De câte ori am rămas dator

cu dragostea! De câte ori am chinuit mediul din jurul

meu, cu toanele mele! Oh, aici este multă, multă vină.

Şi vedeţi! De aceea sunt bucuros că am un Mântuitor,

care a murit pe cruce pentru mine şi care m-a împăcat

pe mine, un om pierdut, cu Dumnezeu. Da, acest

Mântuitor este întreaga mea nădejde.

Câteva momente camera a fost umplută de tăcere.

Apoi bătrânul oftă adânc şi recunoscu:

55

- Ei da, dacă realizez mai bine situaţia, atunci nici

în viaţa mea nu au fost toate, aşa cum ar fi trebuit să

fie...

- Oh! am continuat eu, dar ce să însemne asta? Toc-

mai mi-aţi povestit cât de mare aţi fost, cum puteţi sta

înaintea lui Dumnezeu şi cum viaţa dumneavoastră

este în deplină ordine!

- Da..., spuse el cu o uşoară ezitare, dacă îţi priveşti

propria viaţă ceva mai atent, atunci...

- Da, dragă tătucă, atunci i-a despachetează-ţi ba-

gajul odată şi descarcă-ţi conştiinţa!

Şi apoi a urmat o spovedanie. Relatările făcute au

putut fi auzite numai de Dumnezeu. Şi când bătrânul a

încheiat în faţa lui se afla un munte mare de vină şi pă-

cat, în faţa căruia micuţa grămăjoară de pe pătură dis-

părea cu desăvârşire. Am fost zdruncinat.

- Oh, dragă omule! Şi cu un munte de păcate atât de

mare voiaţi să mergeţi în faţa Dumnezeului aşa de

sfânt! Şi apoi am îngenunchiat la patul său şi am adus

înaintea lui Dumnezeu acest munte de păcate.

După ce am făcut lucrul acesta am putut să-i spun:

- Acum ridicaţi-vă ochii spre Mântuitorul de pe cru-

ce! Pedeapsa a căzut asupra Lui, pentru ca noi să că-

pătăm pacea.

Apoi am plecat, lăsându-1 într-o mare linişte in-

terioară. Când am revenit după câteva zile am găsit un

om cu totul transformat. Inima lui îl găsise pe Acela

care a venit în lume: Ca să mântuiască pe cei păcătoşi!

Şi ca un om binecuvântat, primit şi împăcat cu ade-

vărat cu Dumnezeu a trecut la un an după aceea în pa-

ce în veşnicii.

56

A fost frumos...

Obosit, de la un bogat serviciu duminical mă aşez

într-un fotoliu. Aceste duminici din anul 1944 erau de

fiecare dată emoţionante - mai ales pentru un preot. Şi

îndeosebi în Essen, unde zi şi noapte nu mai ieşeam

dinalarme.

în noaptea aceea sirenele au urlat de două ori. Vor

veni oare oamenii obosiţi la slujbă? Da, ei au venit. Ei

au umplut beciul, care s-a menţinut după distrugerea

tuturor celorlalte spaţii, până la ultimul loc.

Dar în timpul serviciului divin se menţinea grija:

oare ne va risipi o nouă alarmă? Sau nu va găsi gesta-

poul un motiv oarecare pentru a dizolva adunarea?

Şi aceleaşi griji apăreau după amiază la ora temera-

ră pentru tineret, care cu toate ameninţările cu bombe

şi prin gestapou îndrăznea să se adune în jurul Cuvân-

tului lui Dumnezeu.

Stăteam în fotoliu, plin de mulţumire. Tocmai când

vroiam să pun mâna pe o carte, au început să urle sire-

nele. Alarmă totală. Nu pare a fi foarte ameninţătoare.

Mă pregătesc să ascult la radio ceea ce se întâmplă.

Dar - deodată - un urlet îngrozitor - o bubuitură ce îţi

spărgea timpanele: prima bombă!

Alarma s-a dat prea târziu. Prea târziu pentru noi

pentru a ne putea adăposti în buncărul cel mai apropi-

at. Câteva secunde se auzeau uşi trântite - alergări - ţi-

pete -, după care toţi locatarii imobilului s-au întâlnit

în beci. O acest beci! Tuturor ne este limpede faptul că

el nu oferă protecţie dacă o astfel de bombă ar exploda

în apropierea casei.

57

Şi îndată începe iadul. Bombe incendiare cad la tot

locul. Bombe grele urlă în cădere. Beciul vibrează ca o

barcă în furtună. Deasupra noastră se auzeau geamurile

care se spărgeau.

Mă uit la ceas: au trecut abia cinci minute. Şi un

astfel de atac durează cu siguranţă patruzeci şi cinci de

minute. Este chinuitor! Femeia tânără ce locuieşte sus,

s-a ghemuit la podea şi geme.

- Copii, le spun eu - nu vreţi să cântăm o cântare? Şi

de îndată am şi dat tonul:

„Puternic este braţul Domnului meu Isus!

El mă va ţine veşnic;

A investit prea mult în mine,

Pentru a-mi da din nou drumul..."

Ce bine este faptul că în fiecare săptămână copiii

mei au învăţat un cântec duhovnicesc, pe care mi-1

cântau mereu în dimineaţa de duminică! Acum ştim pe

dinafară jumătate din cartea de cântări.

Astfel am cântat un cântec după altul.

„încredinţează-ţi cărţile

Şi tot ce-ţi apasă inima

Celui mai credincios îngrijitor,

Celui care conduce cerul..."

Cântam pentru a ieşi din inerţie şi din disperare.

Prin cântare ne alungăm toată teama din inimă. Cân-

tăm cântările credinţei noastre în faţa morţii amenin-

ţătoare:

„Când soarele se acoperă,

(de mult s-a luat curentul electric şi întunericul

ne înconjoară)

Când leul răcneşte în jurul meu

(şi cum mai răcneşte)

Atunci eu ştiu şi-n noaptea-ntunecată

Că Isus mă păzeşte.'*

58

în sfârşit s-a încheiat atacul. Ne năpustim cu toţii

sus. Pretutindeni, lumini de flăcări! Locuinţa noastră

este un haos. Şi cu toate acestea suntem atât de^bucu-

roşi că imobilul nostru se mai află în picioare. în faţa

casei zace cadavrul unui bărbat căruia suflul aerului i-a

smuls faţa, care se afla rânjind lângă el.

Am scuturat molozul din paturi şi am culcat copiii.

Apoi m-am aplecat peste cea mică pentru a-i da un să-

rut de noapte bună. Atunci ea m-a prins cu mânuţele

de după gât şi mi-a spus din tot adâncul inimii:

- Taţi, ce frumos a fost!

Pentru un moment am rămas descumpănit:

- Frumos?! Această grozăvie a fost frumoasă?! Dar

este adevărat. Copilul are dreptate. Da, a fost frumos

când cântam cântecele noastre pentru Isus - în mijlocul

gâtlejului morţii. A fost frumos pentru că noi toţi am

observat în timpul acestor cântări cum Domnul Isus îşi

adeverea cuvintele: Acolo unde sunt adunaţi doi sau

trei în numele Meu, voi fi şi Eu cu ei. Da, a fost frumos

când ne-a cuprins pacea lui măreaţă, astfel încât a tăcut

şi tânăra care gemea.

- A fost frumos! M-a cuprins o mare bucurie la gân-

dul că la Isus este frumos şi atunci când te afli în mij-

locul iadului. Da, m-am convins că este mai frumos să

fi cu Isus în - iad, decât fără El în - paradis.

59

Luminează sărmana noastră viaţă...!

„Intră dulce rază,

A veşniciei binecuvântată,

Luminează sărmana noastră viaţă,

Pentru a ne întări umblarea.

Pentru a fi bucuria sufletelor noastre!"

Care este oare creştinul care să nu fi cântat vreodată

aceste versete? Şi cu toate acestea atât de puţin se ob-

servă că lumina veşniciei luminează biata viaţă de zi

cu zi. Dar unde se întâmplă aşa ceva, se observă un lu-

cru măreţ şi minunat.

îmi amintesc când cu câtva timp în urmă citeam pe

o pagină o mică relatare. Este o pagină prin care dia-

conii din Bethel ţin legătura unii cu alţii.

Povestirea se petrece într-un lagăr de tranzit pentru

refugiaţi şi izgoniţi din Răsărit. Ce torent de nenorociri

şi nevoi se petrece zilnic în acest lagăr imens. Şi un

astfel de diacon care-şi desfăşoară serviciul aici, tre-

buia să fi urmat cu adevărat şcoala Domnului Isus,

pentru ca inima lui sa nu se zdrobească în faţa acestei

imense nevoi şi pentru a mai putea privi la fiecare din

aceşti oameni.

Un astfel de diacon din Bethel a remarcat o pereche

în vârstă care a ajuns într-o zi în lagăr. Bătrânul era un

muribund şi se putea observa repede că pelerinajul lui

terestru se va încheia în acest lagăr.

Lângă patul lui de moarte, stătea soţia lui credin-

cioasă. Ceea ce aveau să-şi spună discutaseră în decur-

sul unei vieţi lungi. Şi asta a fost bine. Căci înţelegerea

era greoaie, căci mama era complet surdă. Şi tot ceea

60

ce vroia să-i spună bărbatul, scria pe o tăbliţă care fă-

cea parte din micuţul lor bagaj.

într-una din zile diaconul trecu pe lângă cei doi şi

vedea cum bătrânul scria ceva cu ultimele sale puteri

pe tăbliţă. S-a apropiat pentru a constata dacă bătrânul

are cumva vreo dorinţă. Şi a citit ceea ce scrisese bă-

trânul refugiat:

- Acum eu plec acasă la Mântuitorul. Acolo nu vom

mai fi izgoniţi; acolo nu vom mai fi jefuiţi; acolo Dum-

nezeu va şterge toate lacrimile de pe ochü noştri.

Cam aşa scria bătrânul. Cum va spuneam vă citez

aceste cuvinte din memorie şi poate că nu mi le amin-

tesc în totalitate. Cred că a prezentat lucrurile încă

mult mai frumos de atât. Şi diaconul nu a relatat mai

mult.

Dar după ce am citit aceste notiţe mi-i imaginam în

Duhul pe cei doi bătrâni în lagărul groaznic pentru re-

fugiaţi. De jur împrejur nevoi îngrozitoare. Şi în faţa

lor acea grea clipă de despărţire.

Dar deasupra lor s-a deschis cerul. Şi lumina din

Lumina nesecată a pătruns în biata lor viaţă.

„Veşnicie, luminează timpul

Pentru ca ce-i mic, să ne pară mic,

Iar ce-i mare, să ne pară mare!

O, veşnicie, plină de har."

Decepţionaţii

- Ah, dar lăsaţi-mă odată în pace! spune bolna-

vul şi se întoarce morocănos în patul său. Cu indife-

renţă mă privesc şi bolnavii din celelalte paturi. Ei da,

61

a fi îndrumător de suflete într-un spital nu este chiar o

joacă pentru copii!

Dar iată aici un om, care înţelege puţin ce se petre-

ce în asemenea momente în inima unui preot. De ace-

ea, el încearcă să dea o oarecare explicaţie:

- Ah, trebuie să înţelegeţi un lucru: în anii care au

trecut ni s-au povestit atât de multe şi noi am crezut

toate acestea. Şi acum am rămas ca nişte proşti. De

aceea cred că este cel mai bine, să nu mai crezi nimic.

Ceilalţi dădeau aprobator din cap. Ei da, pot să în-

ţeleg bine lucrurile. Şi în duhul văd înaintea mea imen-

sa oaste de oameni, care odată au crezut orbeşte în

Führerul (conducător) şi în bunătatea din oameni, în

victorie, în Germania. Şi acum credinţa lor a falimentat

într-un mod îngrozitor. Ce poţi să mai faci în asemenea

cazuri, decât să te arunci fără să te mai gândeşti în

braţele unui nihilism total.

Şi iată-i şi pe ceilalţi care au recunoscut înşelătoria.

Dar ce puteau face ei împotriva prostiei şi a încăpăţâ-

nării? Ei nu mai spera la nimic şi nu mai cred nimic.

Ah da, pot să-i înţeleg bine.

Bolnavii continuă să mă privească, probabil că au

sentimentul că nici preotul nu mai are nimic de spus şi

caută să-şi facă o plecare bună. Dar poate că în adâncul

inimii lor trăieşte o speranţă tăcută, şi anume aceea că

preotul ar putea să le arate o cale nouă.

Şi asta vreau să şi fac!

- Pot să vă spun o mică istorioară? îi întreb eu. Ime-

diat sunt cu toţii de acord. Chiar şi cel neprietenos se

întoarce din nou spre mine.

Şi le povestesc o întâmplare din anul 1925.

Pe vremea aceea eram un preot tânăr într-o imensă

zonă minieră. în rândurile mulţimii imense din această

regiune săracă domnea o ură mocnită împotriva biseri-

62

cii şi a preotului. Deoarece oamenii nu veneau la mine

la biserică, mergeam eu la ei şi îi căutam în locuinţele

lor. Mergeam din casă în casă. De fapt situaţia era de

fiecare dată aceeaşi. Când spuneam: Sunt preotul evan-

ghelic, uşa îmi era trântită în nas. Dar aveam grijă să

pun piciorul în tocul uşii şi să continui discuţia. Pe

scurt, nu era plictisitor.

Aşa s-a întâmplat că într-o zi am ajuns pe strada

Turturelelor. Era un paradox că strada se numea astfel.

Căci ea era renumită pentru faptul că aici locuiau cei

mai mari bătăuşi. Am bătut la o uşă.

- Intră! strigă o voce de bărbat. Şi intru într-o bucă-

tărie curată, în care un tânăr se plimba încolo şi încoa-

ce.

- Ce doriţi? se răsteşte el la mine.

- Sunt preotul evanghelic şi am vrut să vă fac o vi-

zită.

Speriat el mă priveşte mai atent, după care începe:

- Ce? Un preot? Chiar asta îmi mai lipsea! Afară!

M-a umflat râsul:

- Tinere, îi spun eu, de ce eşti aşa de nervos? După

câte ştiu doar nu v-am furat nimic!

El îşi astupă urechile cu mâinile:

- Nu vreau să aud nimic! Plecaţi! Mi-am pierdut

credinţa în omenire.

- Veniţi la pieptul meu, tinere! îi strig eu. Noi doi

ne aparţinem unul altuia. Această credinţă am pierdut-

o şi eu.

Mă privi mirat:

- Cum? Dumneavoastră ca preot trebuie să susţineţi

credinţa în omenire!

- Chiar aşa, trebuie să fac lucrul acesta? Pot să vă

asigur numai de un singur lucru! Această credinţă s-a

destrămat în zdrenţe. Eram în război, la început ca sol-

63

dat, apoi ca ofiţer. Acolo am avut ocazia să cunosc

oamenii. Această invidie. Unul îl invidia pe celălalt. Şi

apoi curvele! De dimineaţa până noaptea - tema nr. 1.

Şi brutalitatea! Nu! Credinţa în omenire! M-am săturat

de ea!

Lui nu-i venea să creadă cele auzite. Dă doar din

cap:

- Mă mir de toate acestea, mai ales că sunteţi pas-

tor.

- Ah, sunt chiar mai radical decât dumneavoastră, îl

copleşesc eu în continuare.

- Dumneavoastră sunteţi convins că omenirea nu-i

bună de nimic. Numai dumneavoastră sunteţi bun de

ceva. Numai dumneavoastră vă detaşaţi strălucitor din

acest fundal întunecat. Cine vă dă dreptul să aveţi

această convingere minunată? Eu am ajuns în situaţia

că mi-am pierdut până şi credinţa în mine. Spun îm-

preună cu apostolul Pavel: Ştiu, că nimic bun nu lo-

cuieşte în mine. Vreau să fac binele, dar nu reuşesc!

încă mai dă din cap, apoi spune cam iritat:

- Ei da, atunci aş vrea să ştiu de fapt pentru ce mai

sunteţi preot?

- Asta vreau să vă spun. Vedeţi eu am găsit o cre-

dinţă nouă, care nu mi se mai strică. Care rezistă chiar

şi dacă s-ar scufunda universul. Care rezistă şi în

moarte.

Acum tânărul este chiar foarte nerăbdător:

- Chiar aş vrea să ştiu despre ce credinţă este vorba?

- Vreau să vă spun cu plăcere despre aceasta: Este

încrederea lăuntrică în Isus Cristos, Fiul lui Dumnezeu

şi Mântuitorul lumii. El se ia cu mâinile de cap şi spu-

ne:

- Dar acesta este vechiul creştinism. Credeam că

acesta a trecut de mult!

64

A trebuit să râd din nou:

- Măi omule! Măi nebuniile! Păi el abia începe cu

adevărat atunci când oamenii încheie cu orice fel de

credinţă înlocuitoare!

Apoi am mai stat amândoi de vorbă şi am putut să-i

povestesc despre Mântuitorul dăruit nouă prin harul lui

Dumnezeu, care ne împacă cu Dumnezeu şi care ne

iubeşte cu o iubire nemărginită, care a venit ca noi să

trăim şi să avem viaţă din belşug...

Bărbaţii din camera de spital m-au urmărit cu aten-

ţie. Oare s-au lămurit ei puţin cu privire la faptul că

Evanghelia lui Isus este singura şansă pentru un timp

care a pierdut totul, chiar absolut totul?

Poate să ne izbăvească natura?

într-o dimineaţă de duminică Karl Freud se plimba

pe o potecă de pădure. Respira adânc şi se opri pun de

bucurie. Aşa-i plăcea lui! De jur împrejur foşnetul

liniştit al pădurii, ciripitul păsărilor, cerul albastru şi

lumina strălucitoare pe care soarele dimineţii o trimitea

ca raze prin frunzişul des. Ce frumoase erau toate

acestea!

Involuntar îşi împreună mâinile. Se simţea într-ade-

văr una cu natura minunată. El era în ea şi ea era în el.

Aşa îşi petrecea el serviciul divin.

- Nu se gândea el: ei stau în biserici întunecoase şi

ascultă cine ştie ce dogme străbune. Nu, cum poţi să te

bucuri de aşa ceva? Aici este Dumnezeu! Aici în mij-

locul acestei minunatei naturi... Da aici... Aici îl poţi

65

simţi în braţele naturii. Şi cine nu-L întâlneşte aici pe

Dumnezeu, acela trebuie să aibă o piatră în loc de ini-

mă...

Cu fiecare pas descoperea noi binefaceri ale naturii.

Totul ü crea o stare foarte fericită.

După câţiva ani.

Din nou se plimba Karl Freud prin pădurea de vară

liniştită. Dar de data aceasta inima lui nu mai este pli-

nă de armonie, de bucurie. El este foarte necăjit şi

zdrobit. Ieri s-a sfărâmat fericirea vieţii sale. Tânăra lui

soţie a dat viaţă unui copilaş, dar cu preţul plecării în

chinuri groaznice din această viaţă.

Acum a plecat dis-de-dimineaţă în mijlocul naturii

pe care o îndrăgea. Vroia ca aceasta să-1 mângâie şi să-

i dea putere sufletească. Au trecut deja ore în şir de

când se plimba prin pădure. Totul este ca mai înainte.

Lumina soarelui pătrunde prin copaci, păsărelele ciri-

pesc, norii se plimbă... Dar inima lui nu vrea să se

liniştească. Nu are nici un rost să se amăgească. Asta

este realitatea: natura nu are astăzi nici o mângâiere

pentru inima lui zdrobită.

Imaginea minunată a pădurii parcă îl înnebuneşte,

în timp ce bătrânii arbori foşnesc indiferenţi, de parcă

nu s-ar fi întâmplat nimic, lui îi vine mai degrabă a

urla: Ce să fac eu cu toată frumuseţea voastră? Peste

câteva luni este deja toamnă. Atunci va trebui să moară

şi frumuseţea voastră, să moară, da, să moară...

Aceste gânduri nu-i dau pace. Cuvintele-i răsună în

tâmple: Să moară... da, să moară... încet îşi continuă

drumul. Imaginea morţii îi stă în faţă. în toată durerea

sa, mai are un ghimpe deosebit. în seara trecută, îna-

inte ca soţia lui să meargă la spital, în seara aceea -

parcă nu poate să înţeleagă - în seara aceea a mai avut

cu ea un mic schimb de cuvinte. Cum s-a putut întâm-

66

pla aşa ceva? Cu siguranţă el era obosit de muncă, ner-

vos. Dar nu are sens să cauţi tot felue de scuze. Reali-

tatea a fost că i-a spus soţiei cuvinte dure, neprietenoa-

se. Şi asta a fost ultima discuţie! Acum, îl dureau toate

acestea, acum! Şi nu mai poţi repara nimic! Nicioda-

tă!...

Karl Freud îşi continua drumul tumultuos. Ei da,

dacă ar avea acum pe cineva, care să-i poată vorbi...

Dar foşnetul pomilor îl lăsau atât de rece şi nemişcat.

Furia şi încrâncenarea îl năvăleau. Nu le păsa de sufe-

rinţa omenească. Bătrânii pomi stăteau aşa cum stă-

teau...

Dar deodată prin liniştea dimineţii răsună un clopot.

Karl îşi ciuli urechile. Fără să-şi dea seama ce face el

merse după sunet. în curând pădurea se lumină şi din

pajişte răsări un sătuc.

Ca în vis Karl s-a trezit mergând în urma unui ţăran

tânăr, care, străbătând bătrânul cimitir, se îndrepta spre

bisericuţă. Acum trecea prin portalul micuţ. Şi după nu

ştiu cât timp se afla din nou într-o biserică. încet înce-

pu să cânte orga. Şi apoi de jur împrejurul lui au răsu-

nat vocile ţăranilor:

„Isuse bucuria mea

Păşunea inimii mele,

Isus, podoaba mea,

Ah, cât de mult, cât de mult

îmi tânjeşte inima după Tine..."

I se părea că oamenii cântă numai pentru el. Acum

preotul intră în altar şi citea în acea linişte:

Aşa vorbeşte Isus Cristos: Veniţi la Mine toţi cei

trudiţi şi împovăraţi, şi Eu vă voi da odihnă pentru su-

fletele voastre...

Atunci Karl îşi acoperi faţa cu mâinile şi lăsă ca la-

crimile eliberatoare să-i inunde faţa.

67

Cum s-a făcut până la urmă crăciun

Se apropia Crăciunul. în cazarmă nu se mai vorbea

despre altceva decât despre concediul de Crăciun.

- Nu vă bucuraţi prea devreme spuse Paul, înţelep-

tul fiu de ţăran din Westfalen...

- Cine ştie dacă vom putea pleca. Câţiva dintre noi

tot vor trebui să rămână şi să asigure paza.

Günter râse:

- De ce să pice tocmai pe noi lucrul acesta. Sau

poate chiar pe mine, nu? Nu, dragul meu, fiul mamei

mele va fi acasă în ajun de Crăciun.

Şi în cele din urmă sorţii au căzut asupra lui. Ce

mângâiere şubredă i-a adus vestea instructorului său că

va fi liber şi va putea pleca acasă de anul nou. Şi uite

aşa în seara de ajun de Crăciun se afla în post. Oare

asta este o sărbătoare de Crăciun?

în prima zi de sărbătoare Günter a primit la prima

oră o carte poştală de la colegul lui de cameră Paul.

Ilustrata a fost trimisă de la o masă de cârciumă. Stropi

de bere au şters scrisul prin unele locuri şi câteva sem-

nături indescifrabile dovedesc un consum abundent de

alcool. Ca un fulger Günter vede în faţa ochilor o soci-

etate gălăgioasă şi pe jumătate beată. Oare asta este o

sărbătoare de Crăciun? Aşa se gândea el în sinea lui, în

timp ce în zorii dimineţii celei de a doua zile de săr-

bătoare ieşea pe poarta cazărmii. După serviciul de

noapte astăzi este liber. Cel puţin într-una din zilele de

sărbătoare! Dar unde să meargă acum? La biserica din

apropiere tocmai au început să bată clopotele. Günter

se miră el însuşi cum - ca printr-o forţă magică este

68

atras şi urmează sunetului clopotelor. Dar el este atât

de singur şi îi rămâne atâta timp liber. Şi acum dimi-

neaţa - unde să te duci? Dacă ar fi fost acasă s-ar fi dus

cu siguranţă într-una din zilele de sărbătoare împreună

cu părinţii la biserică.

Iată-1 în sala mare a bisericii. Astăzi, în a doua zi de

sărbătoare, au venit puţini oameni. Pe Günter, parcă-1

supără puţin cântarea firavă. De aceea el începe să

cânte ceva mai tare decât intenţionase. Tot mai mult îl

cuprinde cântarea de bucurie:

„Veselă îmi tresaltă inima,

In vremea aceasta, când plin de bucurie

Toţi îngerii cântă

Astăzi pleacă din camera Sa,

Eroul lui Dumnezeu, care scoate omenirea

Din tot necazul."

Apoi un vicar tânăr păşeşte la amvon pentru a ţine

predica de dimineaţă încredinţată lui în această a doua

zi de sărbătoare. Acesta nu este mult mai în vârstă de-

cât mine, se gândeşte Günter. Ceva în lăuntrul lui îl

obligă să-1 ia în serios pe cel apropiat de vârsta lui.

Şi acesta la rândul lui îşi ia slujba în serios. Günter

nu întâlneşte teamă în modul de expunere al tânărului

predicator. Cuvintele rostite de acesta de la amvon par-

că îl străpung:

- Cât de serios trebuie să se fi gândit Dumnezeu - la

salvarea noastră, încât a dat pe singurul său fiu!

De fapt la lucrul acesta Günter nu s-a gândit nicio-

dată. Chiar niciodată! Nu s-a gândit de loc că de fapt

este nevoie de o salvare! Dar acum, lucrurile s-au clari-

ficat pentru el. Conştiinţa lui îi spune că cel de la am-

von are dreptate. Şi în felul acesta se lasă purtat cu plă-

cere şi de bună voie la copilul din Betleem, prin care

Dumnezeu ne-a dat în dar mântuirea.

69

Da, tot ceea ce a auzit i-a devenit atât de important

încât după serviciul divin îşi ia inima-n dinţi şi merge

în sacristie. Tânărul predicator este aproape uimit de

faptul că Cuvântul propovăduit de el a avut o acţiune

atât de puternică, încât a putut să copleşească şi o ini-

mă mândră de soldat. Acum el se bucură. îl primeşte

cu plăcere pe cel ce caută şi îl invită pentru după amia-

ză în micuţul lui lăcaş.

Şi aici, în această după-masă se întâmplă ca un băr-

bat tânăr să conducă pe un altul la Mântuitorul.

Seara, când Günter trece prin poarta cazărmii, el

zâmbeşte în tăcere.

- Interesant! Fără permisie! Dar acum s-a făcut într-

adevăr şi pentru mine Crăciun!

înăuntru nu este nici o dragoste!

Pe o stradă gălăgioasă, o clădire sumbră din cără-

mizi roşii. Aici marele oraş industrial şi-a adăpostit

bătrânii fără ajutor.

Această trupă mică de oameni în vârstă este deose-

bită! Cel înalt de acolo a cunoscut odată zile mai bune.

Nimeni nu ştie cum a nimerit el aici. Singuratic îşi

parcurge zilele. Şi aici el se ascunde comparativ cu

colegii lui de suferinţă în spatele unei distincţii deose-

bite.

Şi măicuţa de acolo. Când îşi relatează povestea

vieţii parcă urmăreşti un roman captivant.

Cel de colo a fost odată croitor. Din fericirea de altă

dată nu a putut salva altceva decât haina sa cea neagră

pe care o coase şi o calcă mereu, pentru a o etala du-

minica în toată splendoarea ei.

70

Pe unul dintre ei l-am remarcat mereu în mod deo-

sebit. O tristeţe deosebită ü brăzda faţa. într-o zi mi-a

povestit povestea vieţii sale. Era o poveste simplă. Via-

ţa lui a fost plină de trudă şi de muncă. Acum soţia era

moartă, iar fiica se căsătorise.

- Vă vizitează fata din când în când? La această în-

trebare faţa lui se umple de amărăciune:

- O nu, ei nu mă vor!

într-una din zile purta o jachetă nouă din lână.

- Ce călduroasă trebuie să fie jacheta, de unde o

aveţi?

- Provine ea dintr-un pachet? Ce gest frumos!

- Da, a răspuns el, ea are grijă de mine, cât este ne-

voie, aici nu am ce să-i reproşez. în pachet au fost tot

felul de lucruri frumoase, dar... îl întrerup.

- Asta este nemaipomenit, nu mai este loc pentru

dar!

Dă să se întoarcă. îl reţin.

- Acum spuneţi-mi ce aveţi de reproşat la pachetul

trimis de fiica dumneavoastră!

Atunci el mă priveşte plin de amărăciune şi tristeţe

şi spune:

- înăuntrul lui nu era nici un pic de dragoste!

Dintr-o dată l-am înţeles pe bătrân. Şi am mai înţe-

les multe alte lucruri. Ain înţeles de ce mulţi din bătrâ-

nii de aici sunt marcaţi de amărăciune. Desigur, ei au o

locuinţă, mâncare şi îmbrăcăminte. Desigur, ei sunt

asiguraţi. Dar, înăuntru nu este nici un pic de dragoste!

Nu am mai scăpat de aceste cuvinte. în drumul meu

am trecut pe lângă oficiul de muncă. Sute de bărbaţi se

tot înghesuiau aici. De ce erau feţele lor atât de încrân-

cenate? De ce erau ochii lor plini de tristeţe? De ce?

Oare nu observau că societatea şi statul le purtau de

grijă cât se putea de bine? Cu siguranţă, este puţin. Dar

71

de ce arătau ei atât de amărâţi? Atunci mi s-a părut că

toţi ar striga aceeaşi propoziţie, toate aceste feţe palide

şi aceşti ochi trişti, aceste inimi apăsate:

- Nu este nici un pic de dragoste înăuntru!

Ştiu, nu era vorba de o problemă politică sau eco-

nomică. Era o reclamaţie a inimii adresată societăţii. Şi

acuzarea era aceasta: Nu este nici un pic de dragoste

înăuntru! Oamenii secolului XX au fost făcuţi compo-

nente de maşini, numere de maşini de care te foloseai

cum vroiai sau le aruncai.

Am trecut pe lângă o cârciumă. în norul de fum de

tutun era o aglomeraţie de bărbaţi. Dar aceştia au o lo-

cuinţă, un cămin, au o soţie care-i aşteaptă, şi copii! De

ce îi găseşti aici şi nu la casele lor! Nu este nici un pic

de dragoste înăuntru! Oh, de câte ori nu auzi aceste

cuvinte, de la cei ce se distrug prin alcool!

Soţiile palide, mamele frământate! Ele au fost odată

fete tinere, vesele atunci când s-au căsătorit! Nu au gă-

sit fericirea în familia lor? Nu era nici un pic de dra-

goste înăuntru! şopteau ele îndurerate.

Citim zilnic despre sinucigaşi. De ce au abandonat

ei lumea, această lume care poate fi atât de frumoasă?

Pare că şi aceştia ar striga din mormintele lor: Nu este

nici un pic de dragoste înăuntru!

Tu care eşti copil al lui Dumnezeu! Lumea în care

te afli are nevoie de tine! Ea nu are nevoie de cuvântă-

rile tale, de dezarmările tale morale.

Ascultă creştine... lumea de acum, are nevoie din

partea ta de - dragostea lui Isus!

72

Kein

- Kern este un ucenic brutar care este foarte activ

în lucrarea evanghelică pentru tineret. Dar când s-a

întâmplat această poveste el era abia la începutul me-

seriei.

Oh, el era un băiat palid şi slăbuţ. De aici i s-a tras

şi porecla ciudată: Kern. Asta este de fapt prescurtarea

ştrengărească de la - căldare de var (Kalkeimer). Aşa îl

numeau băieţii din cercul nostru de tineri, pentru că era

atât de îngrozitor de palid - ca o găleată de var.

Dar nu era de mirare că arăta astfel. Era perioada

războiului Zi şi noapte, în oraşul nostru Essen răsuna

alarma. Trebuia să vezi cum reuşeşti să şi munceşti în-

tre aceste alarme. Şi bineînţeles acest micuţ ucenic a

fost marcat serios de aceste evenimente.

Dar - Kern al nostru îşi făcea în continuare timp şi

pentru a frecventa orele noastre de studiu biblic. Ne

întâlneam într-un beci întunecos, căci toate clădirile de

adunare fuseseră de mult distruse. Dar asta nu conta.

Domnul Isus venea şi la noi în beci şi umplea totul cu

strălucirea Sa. Şi 1-a câştigat şi pe tânărul Kern pentru

sine. Oh, în acel beci am trăit clipe minunate împreu-

nă.

Iarăşi a avut loc un atac îngrozitor asupra oraşului

Essen. Când s-a lăsat seara oraşul ardea în toate colţu-

rile. Peste ruinele caselor îmi făceam loc să ajung la

beciul nostru. într-adevăr! Din nou se întrunise o trupă

mică. Cablurile electrice erau distruse şi trebuia să

stăm în jurul unui ciot de lumânare. Dar - Lumina lu-

mii se aprindea luminos în inimile noastre. Iar nouă

73

oamenilor care stăteam - în întuneric şi în umbra mor-

ţii, ne-a răsărit soarele din înălţime. (Cine cunoaşte Bi-

blia ştie că aceste cuvinte provin din Cântarea de laudă

a lui Zaharia din Luca 1).

Când ne-am despărţit, Kern s-a oprit în faţa mea.

Pentru un moment am văzut o mare întristare pe faţa

lui când spunea:

- Acum am pierdut totul. O mină a transformat casa

în care locuiam într-o ruină... Dar dintr-o dată pe faţa

lui palidă a apărut o strălucire de nedescris. Părea de

parcă bucuria ieşea prin toate butonierele atunci când a

continuat:

-... acum nu mai am nimic decât numai pe Mântu-

itorul meu.

- Oh, băiete, i-am spus eu strângându-i mâna, atunci

ţi-a rămas ceea ce este mai bun! De fapt tu nu ai pier-

dut adevărata bogăţie!

Şi Kern aproba acest lucru cu bucurie şi cu lacrimi

în ochi.

Când am văzut lacrimile mi-am amintit de o strofa

din cartea de cântări, care sună astfel:

„Astfel plâng, când plâng

Dar încă pot să aduc laudă.

Lauda se potriveşte foarte bine

în astfel de încercări.

Poţi să-ţi cânţi tot amarul

Dm inimă,

Numai Isus se bucură!

Acolo răsună cântarea!"

74

Nu aş vrea să mor aşa...

De curând eram în mijlocul unui grup de tineri. Du-

pă un scurt timp, veni vorba despre întâmplări din tim-

pul războiului. Cu toate că erau băieţi foarte tineri, tre-

cuseră prin multe.

Dintr-o dată începu - Schauster. Desigur aceasta

este porecla lui. Şi o şi merită. Căci el este un băiat

foarte vesel şi ştrengar, care într-un timp foarte scurt a

reuşit să facă să râdă o sală întreagă.

Şi de aceea am fost cu toţii uimiţi când am sesizat

în cuvintele lui o seriozitate deosebită şi o groază pu-

ternică. El povestea:

- într-una din zile mă aflam pe priciul buncărului

nostru şi citeam din Biblie. Deodată s-a apropiat de

mine un camarad şi întrebă:

- Ce citeşti aici?

- Biblia. Ei şi atunci a început:

- Asta este o carte fără sens! Este o carte plină de

contradicţii! Nici un om chibzuit nu o mai citeşte! Asta

te poate numai prosti!

Am ascultat toate acestea şi i-am replicat numai cu

această propoziţie: De fapt ce vei face tu când va veni

ziua judecăţii şi va trebui să stai cu toate păcatele tale

înaintea lui Dumnezeu?

Ei şi după aceasta începu el şi mai înfocat.

- Toate astea sunt absurde. Nu există o judecată a

lui Dumnezeu. Şi tocmai prin aceasta îţi poţi da seama

cât de proşti sunt unii oameni...

în ziua următoare a venit aviaţia inamică şi a atacat,

toată aşezarea noastră. Bombe incendiare şi bombe ex-

75

plozive bubuiau şi curgeau în şi în jurul aşezării noas-

tre. A fost îngrozitor. Când totul s-a sfârşit ne-am apu-

cat de degajare. Dar iată-1 acolo, căzut pe omul de ieri

care vorbea atât de batjocoritor, într-o stare deplorabi-

lă. Ambele picioare i-au fost distruse de foc. împreună

cu alţi camarazi l-am ridicat şi l-am dus la infirmerie

pentru a fi bandajat. Deodată m-a privit cu ochi mari.

O spaimă îngrozitoare îi brăzda faţa atunci când mă în-

trebă:

- Spune-mi, există cu adevărat o judecată a lui

Dumnezeu? Şi apoi a murit.

Foarte serios Schauster îşi încheie povestirea cu ur-

mătoarele cuvinte:

- Nu aş vrea să mor aşa!

- Nu aş vrea să mor aşa! Aceleaşi cuvinte le-am au-

zit cu câteva zile în urmă de la un alt tânăr.

Totul s-a petrecut într-un camping vesel de corturi.

Stăteam în cortul meu. Deodată uşa cortului se deschi-

se. Un tânăr băgă capul înăuntru şi întrebă:

- Pot să vorbesc ceva cu dumneavoastră? A urmat o

discuţie serioasă care s-a încheiat astfel: amândoi ne-

am rugat fierbinte şi tânărul mulţumea că L-a găsit pe

Domnul Isus Cristos ca Mântuitor al său şi Domn şi

pentru că se ştia salvat prin sângele Lui de păcat,

moarte şi iad.

Când a vrut să plece, l-am mai reţinut un moment.

- Spune-mi de fapt cum ai ajuns pe această cale?

Ştiu că toţi prietenii şi cunoscuţii tăi nu vor să ştie ni-

mic despre Domnul Isus.

Atunci el a devenit foarte grav şi spuse:

- în timpul războiului am trăit o mică întâmplare pe

care nu am putut s-o uit. Un bărbat în vârstă de 45 de

ani a fost împuşcat în abdomen. Cum stătea aşa culcat,

gemea într-una: Dacă aş putea să mă rog! Să se roage

76

cineva cu mine! Eu nu ştiu să mă rog! Nu ştie nimeni

să se roage împreună cu mine?

Pe atunci aveam 16 ani. Şi cum îl auzeam pe omul

acesta gemând astfel, m-am speriat îngrozitor şi m-am

gândit: Nu aş vrea să mor vreodată aşa! Nu, nu aş vrea

să mor în aşa fel încât nici să nu pot să mă rog. Apoi

am încercat să mă rog împreună cu omul acela. Şi din

acel moment m-am hotărât să devin un copil al lui

Dumnezeu.

învierea

O discuţie purtată în trenul local.

- Prostii!

Supărat domnul A. îşi mototoleşte ziarul. Vecinul

său se sperie de-a dreptul.

- Ei, dar despre ce prostii este vorba?

- Ah, aceste reflecţii tâmpite cu privire la paşte!

Auziţi numai: înviere! A sosit primăvara! Fluturi şi pă-

sărelele sunt eliberate de gheţuri, spuse marele poet

Goethe! Pretutindeni natura serbează învierea. Pâraiele

susură mai duios, floricelele se trezesc, păsărelele se

întorc. Este paşte. Pretutindeni...! Toate astea sunt

prostii!

- Dar permiteţi-mi, astea nu sunt prostii! Cum să fie

astea prostii? Nu este oare pastele sărbătoarea învierii?

- Da, cu siguranţă! Dar nu este vorba despre învie-

rea din natură, oricât de minunată este aceasta, ci de

învierea lui Isus!

77

- Ei, dar daţi-mi voie: Ce spuneţi aici? Oare nu aud

eu bine. învierea lui Isus?!

- Ba da, auziţi foarte bine! Este vorba despre învie-

rea lui Isus! Este vorba despre Fiul lui Dumnezeu, răs-

tignit de oameni, aşezat într-un mormânt, care a înviat

din morţi!

- Mai există astăzi oameni care cred aşa ceva?

Ştiinţa a....!

- Cum? Ce a făcut ştiinţa?

- Ea a combătut învierea lui Isus. Asta ştie doar ori-

ce copil.

- Atunci, din păcate orice copil ştie o tâmpenie

foarte mare. Copii mei însă mai cântă şi astăzi: „... încă

sunt oiţa lui Isus şi mă bucurnespus..." Dar spuneţi-mi

în ce fel a combătut ştiinţa învierea lui Isus? Mă tem

că aveţi o imagine fantastică despre ştiinţă.

- Iată că de curând am citit că învierea lui Isus tre-

buie înţeleasă spiritual. El continuă să trăiască prin cu-

vintele Sale.

- Asta sună foarte drăguţ. Dar apostolii au pus un

accent deosebit că El a înviat în trup. Ei sublinează că

L-au atins şi că El a şezut înaintea lor.

- Ei, domnule dragă, apostolii! Câte mai spun şi

aceia! Ei aveau numai o viziune. Ei nu se gândeau nici

ziua nici noaptea la altceva decât la înviere. Ei, şi în

cele din urmă şi-au închipuit că L-au văzut pe Isus.

Asta am citit tot într-un articol ştiinţific.

- Ce ştiinţă ciudată! Străduiţi-vă odată să citiţi în

Noul Testament! Ucenicii nu se gândeau de loc ziua şi

noaptea la înviere. Când Isus a ieşit din mormânt ei

nici nu vroiau să creadă lucrul acesta. Ei au fost foarte

critici şi lucizi. Nu, în felul acesta nu se creează auto-

sugestia!

78

- Dar eu nu pot să cred, că cineva poate să învie de

la moarte!

- Nici oamenii din Ierusalim care-1 răstigniseră pe

Isus nu vroiau să creadă lucrul acesta. Dar ei aveau şi

un mijloc bun de a se convinge, dacă lucrurile erau

într-adevăr reale.

- Ei, care era acesta?

- Ei trebuiau numai să deschidă mormântul şi să va-

dă dacă Isus era acolo. Cu siguranţă că ei au şi făcut

lucrul acesta. Dacă trupul mort ar mai fi fost înăuntru

s-ar fi auzit strigăte mari. Dar nu s-a auzit nimic despre

aşa ceva. Deci, mormântul era gol. Isus a înviat!

- Dar, domnule dragă, cât pe aci să vă numesc un

înapoiat -, dar asta nu demonstrează absolut nimic. îmi

amintesc că am auzit odată pe această temă un referat

foarte interesant. Cu acea ocazie s-a demonstrat foarte

clar, că Isus avea numai o moarte aparentă şi astfel el a

ieşit a treia zi din mormânt. Iată o explicaţie foarte bu-

nă şi naturală a învierii.

- Ei dar văd că aveţi pregătită o serie întreagă de

explicaţii. Dacă una nu se prinde, o scoateţi pe cealal-

tă. Sunteţi un căutător ciudat al adevărului! Dar să nu-

mi luaţi în nume de rău - dar şi ce aţi spus dumnea-

voastră aici, sunt - prostii!

-Vă rog....!

- Nu vă supăraţi... şi fiţi puţin atent: în dimineaţa

paştelui trei femei voinice s-au dus la mormântul lui

Isus, aşa ne relatează Biblia. După cum se ştie mor-

mântul era săpat în stâncă şi a fost închis cu un bloc de

stâncă foarte greu. Femeile doreau să îmbălsămeze

trupul lui Isus, după cum era obiceiul. Pe drum ele se

gândeau: Cine ne va prăvăli piatra de la intrarea mor-

mântului? Deci piatra era atât de grea încât trei femei

zdravăne nu puteau s-o prăvălească. Şi această piatră

79

să fi fost prăvălită de un mort aparent, şi anume de un

om care de trei zile nu mâncase nimic, care suferise o

groaznică tortură romană şi o răstignire? La răstignire

mâinile i-au fost străpunse, deci principalele artere i-au

fost distruse. Un astfel de cadavru sângerase mult. în

afară de aceasta romanii s-au convins mai înainte, dacă

El murise cu adevărat. Nu, nu, cu asemenea explicaţii

primitive nu puteţi aborda problema!

-Atunci, domnul meu, cadavrul a dispărut într-alt

fel. îmi amintesc că am auzit că ucenicii ar fi furat ca-

davrul.

- Aşa, aţi auzit de asta? Păi chiar Biblia vorbeşte de

aceasta.

- Aşa se explică deci...

- Da, Biblia relatează că duşmanii lui Isus au îm-

prăştiat această minciună, când mormântul gol nu mai

putea fi ascuns. Bineînţeles că încă pe atunci nimeni

nu credea lucrul acesta, căci, după cum se ştie mor-

mântul era păzit de soldaţi romani. Şi aş vrea să-1 văd

pe hoţul acela care fură soldaţilor romani un cadavru!

- Ia ascultaţi: chiar credeţi în învierea lui Isus?

- Desigur! înainte de toate cred lucrul acesta pentru

că eu însumi L-am experimentat pe Isus în viaţa mea.

Nu mai vroiam să trăiesc fără să am certitudinea că am

un Mântuitor viu. Şi dumneavoastră îl puteţi găsi în

Cuvântul lui Dumnezeu. Citiţi astăzi, în ziua de paşti,

relatarea despre înviere!

80

Circul Sarrasani

Sună telefonul:

- Domnule pastor, în cartierul dumneavoastră s-a

instalat circul Sarrasani. Alaltăieri a murit aici o ame-

ricancă. Dumneavoastră trebuie să oficiaţi înmormân-

tarea!

Se stabilesc locul şi ora.

în ziua următoare mă aflu în capela cimitirului.

Aici se află sicriul. Un drapel american, mare îl acope-

ră. Un portar se apropie de mine:

- Ştiţi că este vorba despre o indiancă? Cortul în ca-

re locuia ea în cadrul campingului circului a luat foc şi

ea a decedat din cauza arsurilor!

O indiancă? Oare a fost ea creştină? Şi ce căi în-

tortocheate au adus-o la noi din stepele Americii de

Nord? înainte ca să-mi pot ordona gândurile ce mă nă-

pădesc, aud afară o muzică. Mă grăbesc să ies.

O imagine pestriţă. Iată că vine mărşuind tot circul,

în faţă merg trei orchestre muzicale colorate. După

acestea, directorul circului. Apoi vin indienii. în frun-

tea lor merge căpetenia înaltă, urmată de ceilalţi băr-

baţi şi celelalte femei din tribul lor, siluete înalte, sla-

be, împodobite cu pene. După aceştia, un cortegiu fără

sfârşit: cazaci şi tătari, chinezi şi japonezi, negrii din

Africa de Nord şi cowboy din Statele Unite, dansatoa-

re. Am remarcat în mod special un rând de fete tinere

în pantaloni de călărie şi cizme cu pinteni, ale căror

feţe sunt supraîncărcate cu farduri şi pudră. Ei toţi um-

plură gălăgioşi strâmta capelă a cimitirului. înghesu-

iala este mare. Fetele tinere în ţinuta de călărie ocupă

banca de la geam pentru a putea privi de sus tot cere-

81

monialul. Şi apoi directorul circului mă prezintă căpe-

teniei indienilor. O imagine ciudată: preotul evanghelic

în portul său de serviciu care-i strânge mâna căpeteniei

indienilor cu tatuaj complet de război.

Dar apoi mă apasă pe inimă predica de înmormân-

tare. Nu am mai întâlnit niciodată o asemenea înmor-

mântare. Va fi bine dacă voi vorbi acestui popor no-

mad despre pelerinajul vieţii de pe pământ şi despre

marea veşnicie?

Va fi oare posibil lucrul acesta? Mă adresez cu sfi-

ală directorului circului:

- Spuneţi-mi vă rog aceşti oameni înţeleg germana?

- Mă-ndoiesc, zâmbi el, - chiar şi engleza o înţeleg

numai câţiva dintre ei. Sunt mulţi străini printre ei, ca-

re înţeleg numai limba lor maternă. Aceştia se înţeleg

cu mine prin intermediul translatorului de engleză.

Spuneţi numai orice că tot nu pricepe nimenea.

Atunci mă cuprinde o mare disperare. Nu ar avea

nici un sens să vorbesc ceva ce nu înţelege nici un om.

Totuşi, voi vorbi cel puţin pentru aceia care mă înţeleg.

Cu siguranţă că directorul circului şi unul altul din cei

prezenţi nu au mai călcat de mult timp pragul bisericii.

Lor le voi vorbi despre veşnicie!

Citesc un pasaj din Biblie şi rostesc câteva propozi-

ţii. Adunarea este îngrozitor de neliniştită. Fetele de

sus de la fereastră se ocupă de oglinzile de buzunar, de

rujuri şi pudriere. Desigur este plictisitor, dacă nu în-

ţelegi un discurs.

Vorbesc despre destinul trist al acestei indience, ca-

re-şi găseşte mormântul într-o ţară străină:

- Voi care circulaţi mereu prin toate ţările, voi toţi

sunteţi oameni fără patrie. Dar vouă vreau să vă spun,

că în schimb patria veşnică a venit la voi. Sufletul nos-

tru este acasă dacă este la Isus.

82

Deodată se întâmplă ceva foarte ciudat. Când am

rostit numele Isus, în toată adunarea a izbucnit un

freamăt. Acesta este un cuvânt pe care-1 înţeleg cu to-

ţii. Şi la rostirea numelui Isus ei sunt foarte atenţi. Dar

observ imediat: nu se întâmplă lucrul acesta datorită

faptului că toţi cunosc acest nume; el are o putere deo-

sebită. Indienii îşi pleacă capetele. Asiaticii neliniştiţi

se liniştesc de tot. Ruşii mă privesc cu ochii mari.

Dintr-odată am găsit un discurs pentru înmormântare.

El se poate compune dintr-un singur nume: Acest nu-

me măreţ Isus!

Aşa rostesc o frază după alta, punând accentul pe

numele Isus. Tot mereu se pleacă indienii. Dintr-odată

toată adunarea este liniştită. Ochii mei se îndreaptă

spre fetele uşuratice: au dispărut rujurile şi oglinzile.

Uneia îi curg lacrimile transparente pe obraji. Alta îşi

sprijină capul în mâini, iar gândurile lor merg înapoi

într-o perioadă a tinereţii mai curată, în care au auzit

pentru prima dată de numele Isus?

Şi în timp ce continui să propovăduiesc numele Lui

Isus şi toţi aceşti oameni din cele mai diferite colţuri

ale lumii se liniştesc înainte Lui, mi se pare că trăiesc

ceva din ceea ce se va întâmpla la sfârşit: în numele

Lui se va pleca orice genunchi în cer, pe pământ şi sub

pământ!

83

Nu mi s-a mai întâmplat

niciodată aşa ceva!

Nu! Acea dimineaţă cumplită din anul 1940 nu o

vohnai putea uita niciodată.

în acea zi Gestapo-ul a dat o lovitură foarte mare lu-

crării tineretului evanghelic din oraşul nostru. în biroul

meu au apărut doi bărbaţi întunecaţi, au cotrobăit în

toate actele, au confiscat - materialele dubioase şi în

cele din urmă au plecat cu toate maşinile de scris.

Capul îmi era încă foarte răvăşit. Atunci a sunat ci-

neva la uşă. A venit o femeie plângând; era mama unui

colaborator credincios:

- Au fost la noi şi au golit toate dulapurile şi au răs-

turnat toate sertarele. Apoi au explicat:

- Acum avem dovada, că aici se practică un sport

interzis...! încă nu terminase când a apărut un tată cu

un raport asemănător. Spaima îi era tipărită pe faţă. Şi

mă gândeam: Urât trebuie să fi procedat, dacă au reuşit

să tulbure în aşa hal un om atât de puternic.

în cele din urmă s-au adunat vreo 40-50 de oameni.

Funcţionalii trecuseră pe la toţi colaboratorii mei vo-

luntari, au făcut percheziţii devastatoare, exprimând

ameninţări sălbatice.

Am citit apoi împreună din Cuvântul lui Dumnezeu

despre oraşul lui Dumnezeu care va rămâne - vesel

chiar şi dacă se vor prăvăli munţii. După aceea ne-am

rugat împreună. Ei au plecat de la mine mângâiaţi şi

totuşi cu teamă în inimă, cu privire la ce va urma de

aici înainte.

84

Ei §i, de fapt nu a urmat nimic. Poate că s-a urmărit

numai o intimidare a tinerilor şi a părinţilor acestora

pentru a le curma curajul de a mai activa în lucrarea

evanghelică pentru tineret.

Dar în toată situaţia aceea s-a petrecut o întâmplare

care merită să fie povestită:

La început toţi tinerii au fost supuşi unor audieri şi

interogatorii chinuitoare şi de lungă durată.

La urmă mi-a venit şi mie rândul în calitate de con-

ducător şi responsabil. Cu palpitaţii la inimă mă aflam

din nou în camera, în care trăisem deja atât de multe

ore grele. Funcţionarul care urma să mă interogheze

mă privi mult timp tăcut. Apoi a tras adânc aer în piept

şi spuse, în cuvintele sale se putea percepe o zguduire

profundă:

- Acum am audiat 50 dintre tinerii dumneavoastră,

în timpul acesta s-a întâmplat ceva ce nu mi s-a mai

întâmplat niciodată. Nici unul din cei 50 nu m-a minţit.

Toţi au preferat să se expună mai degrabă propriei pa-

gube, decât să fi spus o minciună. Că mai există aşa

ceva nu-mi vine să cred!

Mie mi s-a umplut inima de bucurie.

- Oh, măi băieţi! mă gândeam eu, voi aţi predicat

mai cu putere decât unii evanghelişti cu renume. Voi

aţi atins conştiinţa acestui bărbat împietrit!

Funcţionarul stătea tăcut pe un scaun. Bietul om!

mi-ar fi plăcut să-i spun, dacă ar fi fost posibil lucrul

acesta. Căci mă gândeam în clipa aceasta la ideea cât

de îngrozitoare este o lume - fără Cristos!

85

Cristos sau anticrist

Disperat mă luptam pentru casa mea. Atacul aerian

îngrozitor petrecut cu două zile în urmă a transformat

oraşul într-o mare de flăcări.

De jur împrejur luptele încetaseră. Mai rămăseseră

numai zidurile înnegrite de funingine, din care fumul

se ridica uşor.

Nu se mai puteau salva prea multe. Cele două etaje

superioare au ars deja complet. Dar dacă se reuşea

oprirea focului puteam să-mi salvez biblioteca valoroa-

să şi ceva mobilă.

Ochii erau inflamaţi de la fum şi oboseală, mâinile

erau arse. Cu bare lungi despărţeam focul. Apa se ter-

minase de mult.

Ia uite - şi toţi au ridicat capul! Ce-a fost asta? într-

adevăr telefonul încă mai merge! Era caraghios cum în

casa aceea distrusă şi în flăcări, în care pe sus se putea

vedea cerul senin de primăvară, suna telefonul.

M-am năpustit la el:

- Aici este poliţia secretă de stat! Veniţi imediat

aici!

- Dar nu pot. îmi ard şi ultimele lucruri pe care le

am în proprietate!

- Când vă cheamă poliţia de stat, atunci trebuie să

apăreţi imediat. Vă aşteptăm într-o jumătate de oră!

Şi apoi mă aflam în biroul Gestapo-ului în faţa unui

funcţionar elegant, care s-a uitat fugitiv la hainele mele

arse, după care mi-a comunicat o interdicţie ridicolă

oarecare, cu care erau chinuiţi mereu lucrătorii evan-

ghelici tineri.

86

- Mi-ar place să am grijile dumneavoastră! m-am

auzit spunând. Şi apoi m-am speriat eu însumi de acele

cuvinte. Dar domnul cu funcţie înaltă era foarte îngă-

duitor.

- Cum aşa? mă întrebă el.

- Păi, aici se scufundă o lume. Şi dumneavoastră vă

prostiţi să mă chemaţi aici pentru un astfel de lucru!

Atunci a devenit dintr-o dată foarte serios şi spuse:

- Pentru noi este important lucrul acesta. Vedeţi noi

v-am urmărit exact. Şi am constatat că nu aţi pierdut

nici un serviciu divin şi nici o oră pentru tineret. Când

v-au fost distruse sălile şi bisericile, v-aţi dus în be-

ciuri. Şi când se dărâma un beci, v-aţi organizat în ur-

mătorul.

A trebuit să zâmbesc: '

- Da, victoria Evangheliei continuă!

Atunci s-a ridicat în picioare:

- Şi lupta noastră privind concepţia asupra lumii

continuă şi ea! Chiar şi dacă s-ar scufîinda toată lumea!

Ne priveam ochi în ochi şi simţeam unul în celălalt

o hotărâre nemaipomenită.

- Deci cu aceasta acceptaţi, am spus eu încet - că

tema acestor timpuri îngrozitoare este: Cristos sau an-

ticrist!

- Aici vă dau dreptate. Se pune numai întrebarea

dacă Isus Cristos pe care vi-L imaginaţi mai trebuie să

solicite minţile dumneavoastră - sau dacă vom domina

noi şi concepţia noastră despre viaţă. Numai asta este o

chestiune actuală. Tot restul reprezintă numai acompa-

niamente.

Şi apoi am putut să-i spun că Isus Cristos nu este o

imaginaţie ci, că El trăieşte.

Când mergeam spre casă mi-am amintit de casa în

flăcări. Uitasem deja de tot de ea!

87

Şi asta a fost bine. De fapt nici nu conta casa şi pro-

prietatea. Şi în toate nevoile inima mea s-a înveselit, că

puteam să servesc unui Domn, a cărui victorie este si-

gură de când a strigat pe Golgota: S-a isprăvit!

Wilhem Busch

Scurte povestiri

Quell-Verlag Stuttgart

© Editura Lumina Lumii 1996

X astorul Wilhelm Busch s-a născut la Elberfeld la

27 martie 1897. A crescut şi a mers la şcoală în

Frankfurt am Main. Tatăl lui a fost preot. în timpul

primului război mondial, ca soldat pe front, tânărul

Wilhelm a găsit calea spre credinţa vie în Isus

Cristos. După primul război mondial a studiat teolo-

gia în Tübingen şi a ocupat apoi postul de pastor în

Bielefeld şi Essen, unde în 1931 a devenit pastor cu

tineretul. In timpul celui de-al treilea Reich a fost

urmărit şi arestat. După terminarea războiului, pas-

torul W. Busch a vestit ca evanghelist Vestea Bună

despre Isus Cristos la nenumăraţi oameni. W. Busch

a decedat la 20 iunie 1966.

Table of Contents

Scurte povestiri - Mici povestiri - (Titlul german: Kleine Erzählungen)