Wilhelm Busch

Hai să vorbim despre

Scurte povestiri

Volumul II

EDITURA

LUMINA LUMII

1996

Titlul german:

Wilhelm Busch, Man muß darüber sprechen,

© Quell-Verlag Stuttgart

© Traducerea românească: Hai să vorbim despre...

Editura Lumina lumii, Komtal, Germania 1996

Toate drepturile rezervate

Cuprins

Caută ceva, ce nu găsesc 5

Cum a ajuns cineva să înţeleagă adevărul 8

S-a deschis o uşă 10

Dar - Cristos trăieşte! 14

Cartea vieţii 17

Ora târzie din noapte 21

La o parte cu acest Dumnezeu! 24

O poveste despre cornuri 28

Realitatea 34

Siguranţa credinţei şi credinţa autoritară 36

Ori de câte ori aţi făcut 39

Conştiinţa... of, da, conştiinţa! 41

Ce păcat! 44

Pe o şosea din Polonia 47

Vin din nou sărbătorile! 50

Debora în adăpostul antiaerian 52

Sinagoga 56

Şi totuşi, Crăciun! 60

Mătuşa Regine 62

Peste zece ani...! 64

Dezrădăcinaţii 71

Dumnezeu este de vină pentru toate! 80

Mult timp! 84

Caută ceva, ce nu găsesc...

Este uimitor cum se fixează în memorie diferite im-

presii din copilărie, în timp ce adesea evenimentele mari

mai recente par să se fi şters din memorie.

Astfel, îmi amintesc că, pe când eram un puşti de-o

şchioapă, mi s-a permis să-1 însoţesc pe tata la un drum în

oraş. Drumul trecea peste o punte îngustă care traversa

şinele de tren. A fost grozav de emoţionant, pentru că

scândurile aveau spaţii între ele. Printre ele, jos de tot se

puteau vedea şinele strălucitoare.

Tata a mers înaintea mea şi eu mi-am luat în dinţi mi-

ca inimă tremurândă şi înfricoşată. Am avut tot mereu

senzaţia că voi cădea printre scânduri şi mă voi prăbuşi.

Şi apoi a venit nenorocirea. A venit sub forma unei lo-

comotive care făcea un zgomot înspăimântător. Atunci

m-am pierdut cu firea. Trebuie că a fost comic, cum am

strigat deodată după ajutor din mijlocul aburilor.

Dar atunci m-a apucat mâna tare a tatălui meu. Istoria

este veche, de vreo cincizeci de ani. Şi - după cum am

spus - am fost atunci un puşti atât de mic, încât abia dacă

îmi mai amintesc ceva din vremea aceea. însă fericirea

nesfârşită pe care am simţit-o pentru mâna puternică, sal-

vatoare a tatălui meu este atât de prezentă, de parcă totul

s-ar fi petrecut ieri.

Cât de adesea a intervenit mai târziu mâna salvatoare

a Mântuitorului meu în viaţa mea, atunci când zbuciumul

vieţii a vrut să mă facă să disper!

In mod sigur, nu a fost după mult timp când s-a petre-

cut cealaltă întâmplare care trebuie povestită aici.

în oraşul meu natal, carnavalul era în toi. Ca preot cre-

dincios parohiei lui, tatăl meu suferea cumplit în sufletul

lui. Ulterior, a resimţit urmările cutremurătoare ale acelor

zile de petrecere, căci oamenii săraci şi-au amanetat patu-

rile, ca să poată să petreacă şi ei.

A fost în miercurea din săptămâna patimilor. Tata m-a

chemat:

- Vino, ai voie să mă însoţeşti într-un drum! Era încă

dis-de-dimineaţă.

Ici şi colo se mai vedeau pe străzi urmările beţiilor din

noaptea precedentă. Drumul nostru a trecut şi prin parcul

care, în oraşul meu natal, era amenajat pe versantul unui

munte. Era frumos acolo. Şi încă mai văd şi acum cu

ochii minţii pomii şi tufişurile în prospeţimea dimineţii.

Drumul urca în serpentine spre munte. La fiecare co-

titură, sub câte un pom mare, era câte o bancă, de unde se

putea admira o panoramă splendidă asupra văii.

Am urcat încet. Am ajuns din nou la o astfel de curbă.

Şi acolo - ne-am speriat o clipă -, pe bancă şedeau doi ti-

neri: el, încă în costum de arlechin; ea, îmbrăcată într-un

costum strălucitor. Ah, arătau atât de jalnic în această di-

mineaţă frumoasă! Pe feţele celor doi se vedeau urmele

unei nopţi de beţie. Aceşti tineri trecuseră probabil deja

prin toate abisurile păcatului!

Ei bine, eu eram un puşti de-o şchioapă, care nu am

înţeles prea multe. însă ceea ce mi-a sărit în ochi deja a-

tunci, a fost aceasta: pe aceste feţe se vedea o tristeţe ne-

sfârşită, o deznădejde profundă. Ce feţe lângă costumele

acelea de clovni!

Nu este de mirare că ne-am oprit amândoi uimiţi. Dar

tata şi-a revenit repede şi a mers tăcut mai departe. Şi eu

m-am luat după el, atât cât mă ţineau picioruşele mele.

Atunci am avut senzaţia că a trecut pe lângă mine ceva

nespus de îngrozitor.

Abia am trecut de tufişul care ne-a ascuns privirilor

celor doi, când tata s-a oprit să asculte. Atunci am auzit şi

eu - cei doi cântau un cântec. Suna atât de ciudat, că m-au

trecut fiorii.

Atunci am auzit pentru prima dată acest cântec pe ca-

re mai târziu l-am cântat adesea. Oare de unde au ştiut cei

doi cântarea? Poate că proveneau din nişte familii evla-

vioase. Sau poate au învăţat-o în cadrul unui serviciu di-

vin pentru copii, pe când viaţa lor nu a fost încă atât de

nespus de murdară.

Am trăit toată această întâmplare cam uimit. Şi când

tata a plecat tăcut mai departe, da, într-o tăcere cutremu-

rătoare, am pornit mâhnit după el. Eram doar prea mic ca

să înţeleg ceva. Mi s-a părut numai că în faţa mea s-au

căscat nişte abisuri.

însă mai târziu, când am învăţat eu însumi această

cântare, am înţeles ce a simţit tatăl meu. Cântarea spune

aşa:

„Am trecut prin lume

Şi lumea este frumoasă şi mare.

Şi totuşi dorul din mine

Mă trage departe de pământ.

I-am văzut pe oameni

Cum caută din zori până în noapte;

Lucrează, şi vin, şi se duc,

Şi viaţa lor e muncă şi trudă.

Caută ceva, ce nu găsesc,

în dragoste, şi onoare, şi noroc.

Şi vin împovăraţi de păcate

Şi mulţumiţi înapoi.

Există odihnă

Pentru biata inimă obosită;

Strigă tare în toate zările:

Aici este alinată durerea!

7

Toţi, de departe, de-aproape

Găsesc odihnă

în rănile Mielului lui Dumnezeu

De pe crucea de la Golgota."

Uneori - fără nici un motiv - îmi amintesc de cei doi

tineri. Şi mă întreb dacă aceşti rătăciţi în deşertul lumii au

găsit drumul înapoi acasă, despre care au cântat atunci?

Cum a ajuns cineva să înţeleagă

adevărul

Trenul a intrat zgomotos în gară. Tânărul student şi-a

împachetat încet valiza şi a coborât. S-a îndreptat încet

spre ieşire. Preţ de o clipă, s-a uitat de jur împrejur. Apoi

a intrat încet în oraş. Nu, nu se grăbea, deşi acasă îl aş-

teptau mama şi surorile lui.

Gândurile lui au început să roiască: cu totul altfel au

fost lucrurile înainte! Atunci nu\a ştiut cum să iasă mai

repede din gară. A sărit în caleaşca - direcţia: cartierul

frumos unde locuiau părinţii! Acolo, vila aceea drăguţă

era casa părintească. Se dădea jos din caleaşca încă din

mers. Şi dădea buzna direct la poartă! Atunci veneau chi-

uind surorile. Şi mama! Şi tata, acest tată minunat! Şi

apoi venea Crăciunul, cu toată strălucirea şi bucuria lui.

Da, aşa a fost pe vremuri.

Mergea adâncit în gânduri. Drumul era lung. Şi nu

avea la el nici măcar acei câţiva bănuţi pentru tramvai.

De fapt, bănuţi nu este cuvântul potrivit. Era doar pe-

rioada grea a inflaţiei, în care chiar şi numai o călătorie cu

tramvaiul costa câteva mii de lei.

8

Ah, toate se schimbaseră! Studentul nostru s-a în-

dreptat abătut spre partea de nord a oraşului. Acolo îl aş-

tepta acum o casa mare şi mohorâtă. Acolo locuia mama,

în nişte condiţii îngrozitoare.

Cât de repede s-au schimbat-toate! Tatăl murise brusc.

Inflaţia a dus la pierderea averii. Au fost nevoiţi să plece

din frumoasa lor casă.

- Totul ar fi suportabil dacă ar mai trăi tata, tatăl nostru

puternic şi vesel, s-a gândit studentul, în timp ce mergea

pe străzi tot mai mohorâte şi mai triste. Dar aşa - nu pu-

tem - să sărbătorim Crăciunul! Nu aşa! Fără tata! Şi fără

bani! Şi fără un brad de Crăciun! Şi fără cadouri! Nu, aşa

nu se poate sărbători Crăciunul!

Merge încet. Nu se grăbeşte. Dar, în cele din urmă,

ajunge totuşi în faţa casei mari şi mohorâte. Aici se miră

pentru prima dată că nu a venit nimeni să-1 aştepte.

- Ei da, se gândeşte el, ele nu mai au nici o nădejde în

viaţă!

Şi apoi urcă scările. Mama locuieşte sus de tot.

- Mama mea dragă, biata mea mamă! se gândeşte la

etajul întâi.

Apoi urcă mai departe.

- Nici nu ar fi trebuit să vin. Numai mă umplu de amă-

răciune, se gândeşte la etajul al doilea.

Apoi urcă mai departe. La etajul al treilea se opreşte

din nou.

- Este Ajunul Crăciunului! se gândeşte amărât. Urcă

mai departe. Câteva trepte - apoi se opreşte. Deasupra lui

se aude o cântare: veselă, cristalină, cerească.

Acolo sus sunt mama şi surorile. Şi ele ü cântă în în-

tâmpinare:

„De ce să mă-ntristez?

Doar îl mai am pe Cristos.

Cine mi-L va lua?

Cine-mi va fura cerul

Pe care mi 1-a dat Fiul lui Dumnezeu

Prin credinţă?"

Tânărul student stă nemişcat. Nu este o fire prea sen-

sibilă. A trecut prin războiul mondial, ca mic copil. A lup-

tat ca partizan după război. Dar acum îi curg lacrimi pe

obraji, lacrimi de bucurie!

Trăieşte ceea ce au trăit păstorii de pe câmpiile Bet-

leemului. Şi aude vestea îngerilor:

- Astăzi vi s-a născut un Mântuitor!

Şi înţelege: această veste face parte din Crăciun. Toate

celelalte pot să treacă sau să lipsească. Dacă Mântuitorul

este aici, atunci este Crăciun, strălucire, şi bucurie, şi sla-

vă. - Şi se aruncă chiuind în braţele mamei.

S-a deschis o uşă

Cât timp a trecut de fapt de atunci - lăsaţi-mă să soco-

tesc! Ah, de fapt nu mai contează câţi ani au trecut de

atunci. în orice caz, a fost aproape imediat după primul

război mondial... Cine a trăit în vremea aceea ştie că oa-

menii nu au fost atunci atât de amorţiţi şi de obosiţi, ca

după cel de-al doilea război mondial. Nu! în vremea ace-

ea au ţinut cu patimă şi cu fanatism la ideile politice.

Deci, a fost în vremea aceea, când am fost trimis cu

frumosul titlu de preot asistent în cartierul muncitoresc al

unui oraş industrial. Dacă titlul se înţelegea corect, atunci

el însemna că eram un predicator care trebuia să fie aju-

tat. Şi aşa a fost efectiv.

La ce mi-a folosit faptul că am trecut printr-un război?

Şi nici faptul că am studiat teologia nu m-a ajutat prea

10

mult! Căci această populaţie întărâtată din Westfalia, care

era deja din fire cam încăpăţânată, făcuse front comun

împotriva preotului şi a Evangheliei.

La biserică nu venea nimeni. Aşa că am început să fac

vizite prin case în cursul dimineţii. însă, deoarece bărbaţii

erau la fabrică şi le găseam acasă numai pe femei, oame-

nii îşi băteau joc:

- Ia te uită! Popa ăsta n-are curaj să dea ochii cu băr-

baţii!

Prin urmare, am început să fac vizite seara, când băr-

baţii erau acasă. Câteva zile, frontul comun a fost complet

dat peste cap. După aceea, au strâns din nou rândurile

împotriva mea. S-a dat parola:

- Nici un bărbat nu are voie să vorbească cu popa!

A fost îngrozitor! Am mers din locuinţă în locuinţă.

Cu femeile au existat discuţii scurte, neîmbucurătoare.

Bărbaţii erau şi ei prezenţi, rânjeau şi tăceau. Nici un sa-

lut! Nici o strângere de mână! Se uitau prin mine, ca prin

aer.

Adesea am urlat de mânie şi de ruşine când mă întor-

ceam din drumurile mele în cămăruţa mea singuratică.

Uneori însă am şi râs şi i-am admirat pe bărbaţi, care re-

zistau cu atâta tărie. Da, atunci am învăţat să respect firea

oamenilor din Westfalia. Şi mi-am spus:

- Dacă Cuvântul lui Dumnezeu va reuşi să intre aici,

atunci se va întâmpla ceva minunat.

Aşa s-au petrecut lucrurile! Isus a învins. Şi a luat fi-

inţa o parohie care mai este încă şi azi înfloritoare.

încet, foarte încet s-au deschis uşile.

Vreau să povestesc o întâmplare din zilele acelea în

care frontul a început să se clatine:

- Intră! a strigat cineva când am bătut la uşă.

Deschid timid uşa: o cameră mare cu mulţi oameni.

Văd şi acum scena clar înaintea ochilor: mama stă lângă

11

cuptor şi coace ceva. Lângă ea se află tatăl, un muncitor

bătrân, în genunchi, punând lemne pe foc. în mijlocul ca-

merei^ un tânăr. Şi-a pus un lighean pe un scaun şi face

baie. în jurul mesei mai stau câţiva tineri. Copii, gineri,

nurori? - nu ştiu! Sunt şi copii foarte mici prin jur. Pe

scurt - o adunare respectabilă de oameni.

- Bună seara! strig în mijlocul acestui balamuc. Tatăl

îşi ridică privirea:

- Ah, popa! I se răspunde cu râsete. Şi din acel mo-

ment, pentru ei devin aer. Mă adresez femeii. Se preface

că este surdă. Ea a fost ultima mea speranţă.

O situaţie cumplită! Să ies în râsetele lor? Imposibil!

în inima mea strig neîncetat:

- Doamne Isuse! Ajută-mă acum!

Şi El mă ajută. Privirea îmi cade asupra unui tânăr ca-

re sade în colţ cu o ghitară în mână. Mă îndrept spre el:

-Ştii să cânţi?

- Ba! mormăie tânărul. Şi inima mea chiuie. A fost

totuşi o vorbă omenească.

- Dă-mi-o mie! Vreau să-ţi arăt câteva acorduri! îi

smulg hotărât instrumentul şi cânt câteva acorduri. Se uită

pün de interes la degetele mele. Şi eu sunt cât se poate de

fericit că nu am dat peste un pian. Nu aş fi ştiut ce să fac

cu el. Dar cu ghitara m-am descurcat întotdeauna destul

de bine.

începe cursul. Le întorc tuturor spatele şi îi explic tâ-

nărului:

- Vezi, ăsta este acordul do-major. Este foarte simplu.

Cu ăsta poţi să acompaniezi deja o mulţime de cântece!

îi demonstrez. Ia instrumentul, încearcă şi el. Nu mer-

ge, îi mai arăt încă o dată.

- Acompaniaţi cu asta un cântec? mă întreabă.

- Desigur! Şi îi cânt „Vine, vine primăvara..."

Se miră. încearcă şi el...

12

Observ că în spatele meu s-a făcut o tăcere adâncă.

Toţi ascultă încordaţi. Dar nu îndrăznesc să mă întorc.

Simt numai privirile lor în spate - ca pe nişte fiori.

Acum se descurcă destul de bine. Pentru mine, a venit

timpul să ajung la mesaj.

- Să-ţi mai cânt o dată un cântec? îl întreb.

Dă din cap. Acuma-i acum!

Iau ghitara, o acordez. Şi apoi cânt. Nu prea frumos,

oh, ştiu prea bine că vocea mea sună foarte răguşit. Dar

acum nu se pune problema cât de frumos cânt. Acum este

vorba numai de text:

,,Minunatule Domn Isus,

Stăpânul lumii,

Fiul Măriei şi al lui Dumnezeu!

Pe Tine vreau să te iubesc,

Pe Tine vreau să te onorez,

Tu, bucuria şi cununa sufletului meu..."

în cameră domneşte acum o linişte mare. încă mai

sunt cu spatele către ei şi nu pot să văd ce fac. Dar - este

linişte!

Aşa că îndrăznesc să cânt şi a doua strofă. Şi apoi stro-

fa a treia şi a patra. Nu mă întrerupe nimeni.

Cânt strofa despre tinereţea frumoasă:

„Ea trebuie să treacă, să moară

Numai Isus trăieşte veşnic."

încă nu spune nimeni nici un cuvânt. Inima mea este

atât de pună de bucurie. Am ştiut: chiar dacă se unesc cu

toţii împotriva popii şi a bisericii lui - Numele lui Isus

este o putere în faţa căreia trebuie să se plece şi inimile

împietrite.

In spatele meu este atât de linişte, de parcă ar aştepta

cu toţii încă o strofă. Deci, cânt:

„Când voi muri într-o zi,

Ca să nu putrezesc

13

Vreau să mă încredinţez în mâna Ta!

Când inima mi se va opri,

Voi spune atunci:

Isuse, ia-mi Tu sufletul!"

Toţi ochii din cameră mă privesc. Toţi au ascultat ne-

mişcaţi. Tatăl respiră adânc:

- Un cântec frumos! spune el.

- Da! Şi un cântec important! răspund eu.

- Cum adică important? întreabă puţin nesigur.

- Să vă explic! Dar mai întâi trebuie să-mi daţi un sca-

un! Nu merge chiar atât de repede!

Este ca o minune. Stau apoi la masă cu aceşti oameni.

Şi ei mă ascultă când le explic că nu sunt propagandistul

unei concepţii despre lume şi viaţă; însă că Dumnezeu,

prin Domnul Isus, a făcut ceva măreţ pentru ei...

Şi încet, foarte încet se deschide din nou o uşă, care a

fost mult timp închisă.

Dar - Cristos trăieşte!

Tânărul ţăran din curtea pustie a făcut ochii mari.

- Vreţi să vă lăsaţi bicicletele la mine? Sigur că se

poate! Dar - spuneţi-mi! - ce se petrece, de fapt? în şura

mea sunt deja aproape o sută de biciclete. Şi - vedeţi! -

acolo mai vine încă un grup!

S-a uitat de-a lungul şoselei ude de ploaie. Ploaia mă-

runtă cădea cu zgomot surd. Nu se putea vedea prea de-

parte. Vântul ne aducea frânturi din cântecul pe care-1

cânta grupul care se apropia.

- Ăştia vin pe jos! a spus ţăranul. Au şi un steag. Aşa o

ţine deja de câteva ore. Şi toţi urcă spre munte, spre

14

Schwedenschanze... A arătat spre un vârf ascuns în ceaţa

Pădurii Teutonilor.

- Veniţi cu noi! l-am invitat, în timp ce am dus bici-

cletele în şură. S-a gândit o clipă, s-a dus în casă şi s-a

întors îmbrăcat cu o haină.

- Acum putem să plecăm! a spus râzând. Sunt curios!

în timp ce urcam muntele pe cărări mici şi abrupte, i-

am povestit că tineretul evanghelic a transmis tuturor cer-

curilor de tineri parola: Ne întâlnim la Schwedenschanze

în sâmbăta dinaintea Paştelui pentru discuţii şi un foc de

Paşte! Acest mesaj a fost transmis numai din gură în gură.

Şi tinerii de toate convingerile se îndreaptă acum spre lo-

cul de întâlnire.

- Da, - dar - pe vremea asta?! a spus el puţin mirat.

Am văzut bine că unii veneau de departe.

Am râs. Erau vremurile de după primul război mondi-

al, în care exista printre tineri o mişcare ciudată şi minu-

nată. Au găsit un nou mod de viaţă prin călătorii şi tabere.

Şi prin voinţa fermă pentru adevărul lăuntric, prin noul

stil de viaţă şi prin respingerea vechii lumi degradate te

înţelegeai de mii de ori mai bine cu tinerii de alte convin-

geri, decât cu bătrânii din propria tabără.

Cu aceste discuţii am ajuns în vârful golaş la Schwe-

denschanze. Ne-au întâmpinat strigăte vesele. Vântul bi-

ciuia steagul cercetaşilor, al tineretului evanghelic, al

grupărilor socialiste, al lăncierilor, al breslaşilor - şi a

multor altora adunaţi acolo în acele vremuri zbuciumate.

Şi apoi ne-am aşezat sub nişte pomi bătrâni. A început

discuţia. Am uitat de furtună, de ploaie, de umezeală şi de

ceaţă.

Lumea nouă! Despre asta era vorba! Şi noi, creştinii,

am spus că trebuie să se pornească de la premisa că mâi-

ne este ziua învierii lui Isus. Prin acest eveniment a înce-

put lumea nouă. Fără Domnul Isus cel viu, toate dorurile

15

noastre ar trebui să piară din nou în cele vechi. Am măr-

turisit aceasta din experienţa noastră cu Isus, fără să bă-

nuim în ce mod groaznic ne va da dreptate viitorul.

Nu mai ştiu câte s-au mai spus în noaptea aceea dina-

intea Paştelui. Numai concluzia discuţiei mi-a rămas înti-

părită pe veci în minte. Fuseseră aprinse făclii. Şi, la lu-

mina flăcărilor, s-a ridicat un tânăr agitat şi a strigat:

- Să terminăm cu creştinismul! A avut timp două mii

de ani să înnoiască lumea. Şi ce s-a întâmplat? în numele

lui au fost omorâţi şi martirizaţi oameni! în numele lui s-a

clădit o lume de făţărnicie! Să terminăm cu el! Trebuie să

vină ceva nou! Creştinismul este mort! Creştinismul este

mort!

Dintr-o dată a apărut lângă el un tânăr blond din West-

falia. îl mai văd şi acum în faţa mea, cum îi bătea vântul

prin păr. Cu o mişcare hotărâtă din mână i-a cerut celui-

lalt să tacă. Şi apoi a strigat - şi în vocea lui a existat o bu-

curie nesfârşită:

- Bine! Se poate! Se poate ca creştinismul să fie mort!

Dar - Isus Cristos trăieşte!

Dintr-o dată s-a lăsat o tăcere adâncă peste sutele de

tineri.

Apoi, cineva a strigat cu voce cristalină:

- Şi acum, focul de Paşte!

Am alergat la grămada imensă de lemne. Lemnul era

ud şi focul nu s-a aprins prea uşor. Dar apoi s-a înălţat

cuprinzând crăcile.

Şi în timp ce furtuna biciuia focul, am cântat din toată

inima:

„Tu ai aprins în această lume un foc

Şi dreapta Ta sfântă îl mai ocroteşte încă.

Aşa arde pe ici şi pe colo

în ciuda vântului şi-a apei;

O, înteţeşte jarul, să sară scântei,

16

Fă ca şi-n noi să ardă focul Tău,

Să ardă inimile noastre!

Azi aprindem un foc

Şi-ţi închinăm Ţie această noapte;

Ne bucurăm ca nişte copii

Că ne-ai adus lumina.

O lumină din lumea Tatălui nostru

Ai fost pus să fii în noaptea noastră..."

A fost cu mult trecut de miezul nopţii când am coborât

muntele cu tânărul ţăran. Ploaia se oprise. Deasupra noas-

tră străluceau stelele.

Nu am mai spus nimic. Numai de foarte departe se

mai auzea cântecul unui grup care mergea peste creastă

spre casă. Am cântat încet împreună cu ei:

„împărăţia este a Ta,

Doamne Isuse Cristoase,

împărăţia pentru care Te rugăm..."

Cartea vieţii

Era una din acele străzi triste, cum se pot vedea peste

tot în ţinutul Ruhr: şiruri nesfârşite de locuinţe de închiri-

at cu aspect dezgustător, înnegrite de funinginea care se

revărsa din nenumărate hornuri, - tramvaie zgomotoase, -

camioane care trec clătinându-se peste şoseaua proastă, -

cârciumi, din care răsună strident muzica de la radio - şi

printre toate acestea: Oameni! Oameni! înghesuiţi! Cu

feţele brăzdate de necazurile vieţii.

Şi copiii! Cârdurile de copii! Se joacă nepăsători şi

reuşesc să găsească în acest mediu trist acelaşi paradis al

copilăriei, ca al altora de pe cele mai frumoase plaiuri.

17

Câţiva băieţi aproape că mă trântesc la pământ. Vin

tocmai bine. Sunt abia de scurt timp în acest oraş şi nu

cunosc încă bine cartierul. Acum trebuie să vizitez un

bolnav, care locuieşte pe Câmpia soldatului. Unde o fi oa-

re Câmpia soldatului? Atât cât pot să văd cu ochii: nică-

ieri un petec de verdeaţă!

Aşa că îl opresc pe băiatul care s-a lovit de mine în fo-

cul jocului:

- Ştii unde este Câmpia soldatului?

- Oh, astea sunt barăcile din spatele vechiului cimitir.

- Dar unde este vechiul cimitir? Nu poţi să-mi arăţi

drumul într-acolo?

Se uită spre prietenii lui. Aceştia s-au apropiat curioşi.

- Veniţi şi voi? ü întreabă. Şi ajung să cunosc aici din

nou puterea turmei. Dacă ceilalţi vor spune nu, nimic din

lumea aceasta nu-1 va putea determina să-mi arate dru-

mul. Dar am noroc: vin şi ei. Aşa am plecat mai departe -

cu un alai impresionant de doisprezece băieţi.

în mod sigur aşteaptă ceva de la mine. Bine! Nu-i voi

dezamăgi.

- Vreţi să ascultaţi o poveste?

- Desigur! Puteţi să începeţi!

Şi în timp ce ne croim drum prin zgomot şi îmbulzea-

lă, le povestesc întâmplarea din Biblie despre ucenicii ca-

re s-au aflat pe lacul Ghenezaret şi au ajuns într-o mare

primejdie, dar cum Domnul Isus, cu Cuvântul Lui puter-

nic, a potolit furtuna.

Băieţilor le place să audă despre Isus. Şi această istorie

le-a plăcut atât de mult, încât au mai vrut să le spun una.

Le-am povestit. Oamenii ne priveau enervaţi, miraţi,

zâmbind şi chiar mânioşi. Căci am fost nevoit să vorbesc

destul de tare, ca să mă fac auzit în hărmălaia de pe stra-

dă. Şi, în orice caz, Numele lui Isus nu era un lucru obiş-

nuit pe o astfel de stradă.

18

între timp, am ajuns la cimitirul vechi. Aici am luat-o

pe un drum foarte îngust de-a lungul gardului cimitirului.

Atunci, unul dintre băiţi s-a oprit brusc şi a spus mirat:

- Ce linişte este aici! A trebuit să zâmbesc: aceşti bă-

ieţi de oraş nu observă când este prea multă gălăgie, ci

când este linişte.

Ne-am oprit cu toţii şi am ascultat liniştea vechiului

cimitir. Se auzea numai vântul foşnind în copaci. Şi de

departe, zgomotul străzii.

- Băieţi! am spus, acum, aici în cimitir este foarte

linişte. Dar va veni cândva o zi, când aici va fi multă viaţă

şi îmbulzeală.

- Când vor demola cimitirul! a explicat unul din băieţi,

care le ştia pe toate.

- Nu! Nu la asta mă refer. Mă gândesc la ziua când va

suna trâmbiţa care se va auzi şi în mormânt. Şi apoi le

povestesc mesajul nemaiauzit al Bibliei, că morţii vor în-

via; şi că Domnul Isus a fost primul care a înviat deja.

Băieţii mă ascultă cu respiraţia tăiată.

- Şi apoi? a întrebat unul.

- Da, vedeţi, unuia dintre ucenicii Domnului Isus,

Dumnezeu i-a arătat în mod minunat ce va urma apoi.

Vreau să vă spun în cuvintele lui loan: Apoi am văzut un

scaun de domnie mare şi alb şi pe Cel care şedea pe el.

Pământul şi cerul au fugit dinaintea Lui şi nu s-a mai gă-

sit loc pentru ele. Şi am văzut pe morţi, mari şi mici,

stând în picioare înaintea scaunului de domnie. Nişte cărţi

au fost deschise. Şi a fost deschisă o altă carte, care este

cartea vieţii. Şi morţii au fost judecaţi după faptele lor,

după cele ce erau scrise în cărţile acelea. Oricine n-a fost

găsit scris în cartea vieţii, a fost aruncat în iazul de foc.

Băieţii m-au ascultat tăcuţi. Dar este aproape de parcă

aceste cuvinte ale Apocalipsei ar fi prea mari pentru ei.

Trebuie să le explic pe înţelesul lor.

19

- Băiete, cum te cheamă? îl întreb pe unul.

- Pe mine? Mă cheamă Eduard.

- Deci, Eduard, fii atent. Deci, înaintea acestui tron se

află o mulţime imensă. Sunt strigaţi pe rând, unul după

altul. Deodată, un înger strigă cu glas puternic: Eduard!

Şi apoi, Eduard se află singur, singurel înaintea lui Dum-

nezeu. Şi atunci, Dumnezeu ü spune puternicului înger

Gavril: Uită-te să vezi dacă Eduard este scris în cartea

vieţii. Şi îngerul întoarce pagină cu pagină în cartea cea

mare şi caută - mai întoarce o pagină - nimic! - caută mai

departe - cealaltă pagină - iar nimic - şi mai întoarce o

pagină - şi caută...

De emoţie, băieţii îşi ţin răsuflarea.

Şi eu le povestesc mai departe. în timp ce le poves-

tesc, ajung eu însumi să-mi dau din nou seama că, într-

adevăr, întreaga noastră viaţă şi întreaga istorie a lumii şi

a omenirii se îndreaptă cu paşi grăbiţi spre marea judeca-

tă a lui Dumnezeu şi cât de în serios ne ia Dumnezeu, în-

cât fiecare va trebui să treacă prin judecată.

- îngerul Gavril încă mai caută. Peste mulţimea imen-

să de oameni apasă o linişte adâncă. Deodată, îngerul

Gavril strigă tare: Aici este scris Eduard în cartea vieţii.

- Măi, să fie, ar fi meseriaş! spune Eduard uşurat.

Meseriaş - acesta este unul din acele cuvinte secrete

ale băieţilor, pe care adulţii nu le înţeleg de cele mai

multe ori. înseamnă grozav, minunat.

- Da, Eduard, îi spun, ar fi meseriaş, dacă numele tău

se va găsi odată în cartea vieţii! Şi vreau să-ţi spun şi cum

se poate ajunge la aceasta: dăruieşte-i numai toată inima

ta Domnului Isus, despre care v-am vorbit. Atunci vei fi

în siguranţă... Dar văd deja acolo în faţă barăcile. Aceasta

trebuie să fie Câmpia soldatului. Vă mulţumesc mult

pentru că m-aţi însoţit!

20

în timp ce băieţii pleacă vorbind în gura mare, îmi

amintesc vechea cântare:

„Scrie-mi numele

în cartea vieţii

Şi leagă-mi sufletul

In mulţimea celor

Care înverzesc în cer

Şi trăiesc liberi înaintea Ta:

Atunci voi slăvi veşnic

Credincioşia inimii Tale."

Ora târzie din noapte

Ciudat ce linişte poate să fie noaptea la ora două pe

străzile marelui oraş, care sunt pline ziua de gălăgie! Ca-

sele sunt negre şi tăcute. Lămpile strălucesc tulburi prin

ceaţa deasă.

îngheţat, dau colţul în strada care duce la spital. în

mijlocul nopţii m-a trezit telefonul: un muribund cere un

preot. Dintr-o casă se vede lumină. Voci care se ceartă

tulbură liniştea nopţii. Pentru ce nimicuri se ceartă oare?

Şi în spital, un suflet se pregăteşte să plece în veşnicie.

Mă minunez: ar trebui, de fapt, să fiu obişnuit cu

moartea! Pe câţi i-am văzut murind - pe câmpul de luptă

şi pe paturi de spitale! Dar - este şi rămâne un lucru cu-

tremurător, când Dumnezeul cel viu strigă:

- Omule, vino!

Trebuie să mă grăbesc! Ajung curând în faţa clădirii

mari. Portarul ştie deja de mine şi mă îndrumă spre secţia

respectivă.

21

Şi acum intru în cameră. Pe pat, un bărbat încă tânăr.

Soţia lui stă agitată lângă el. Când mă vede, sare în sus:

- Domnule preot, daţi-i repede soţului meu împărtă-

şania!

Mă uit la pacient. Moartea i-a marcat deja faţa. Bolna-

vul nu mai este conştient de sosirea mea.

Nu! Nu-1 voi mai chinui pe bărbat cu ceremonia îm-

părtăşaniei. Dar sunt convins că muribunzii mai aud ce le

spunem, chiar şi atunci când trupul nu mai dă semne de

comunicare. Şi de aceea vreau să-1 însoţesc pe om în veş-

nicie cu rugăciunea mea şi cu un mesaj al harului.

Femeia îmi reţine mâna:

- Domnule preot, repede! Daţi-i soţului meu împărtă-

şania!

O împing la o parte. Neliniştea ei este copleşitoare.

Apoi, mă aplec peste bolnav şi îi spun foarte rar cuvintele

Bibliei:

- Sângele lui Isus Cristos ne curăţeşte de orice păcat...

Ochii i se deschid încet şi mă priveşte. Femeia ma

prinde de mână:

- Repede! împărtăşania!

Dacă aş putea s-o liniştesc! O scot pe coridor şi încerc

să-i explic, că cererea ei este fără rost.

- Vedeţi, soţul dumneavoastră suferă deja prea mult.

împărtăşania numai l-ar chinui.

Izbucneşte în plâns:

- Dar trebuie să fie fericit!

Ce să-i răspund la aceasta?

- Femeie! îi explic enervat, credeţi că o ceremonie ar

putea să ne scape de judecata lui Dumnezeu? Dacă soţul

dumneavoastră Ü cunoaşte pe Domnul Isus Cristos ca

Mântuitor şi dacă crede în El, atunci este mântuit - chiar

dacă nu se împărtăşeşte acum. Şi fără Isus -, nu mai ajuta

nici o împărtăşanie!

22

Dar ea nu renunţă! îmi povesteşte cât de mult doreşte

soţul ei această ceremonie. Insistă...

Ah, am fost în vremea aceea un începător. La univer-

sitate, nimeni nu mă pregătise pentru astfel de cazuri.

Neajutorat, am stat în cumpănă ce să fac.

Apoi, am cedat.

Am intrat în cameră. Am pregătit repede cele necesa-

re. Bărbatul se trezise din cauza agitaţiei. Liniştit şi - mi

s-a părut - conştient, ştia acum ce se petrece în jurul lui.

- Acesta este sângele Meu, sângele legământului cel

nou, care se varsă pentru mulţi spre iertarea păcatelor. în

ora aceea nespus de liniştită a nopţii, aceste cuvinte mă-

reţe au stat ca nişte stânci ale mântuirii veşnice...

Infirmierul aştepta rugându-se în spate. îl cunoşteam

ca pe un creştin care credea din inimă.

Când am terminat ceremonia, bărbatul a căzut mulţu-

mit înapoi pe pernă. Am părăsit camera împreună cu in-

firmierul. Soţii trebuiau să fie acum singuri, ca să se pre-

gătească pentru despărţire.

Dar - nu am plecat imediat. Infirmierul m-a atras într-

o discuţie. Şi eu am acceptat cu plăcere. Aveam senti-

mentul că mai trebuie să urmeze ceva.

A trecut o jumătate de oră. Peste tot era linişte.

- Să ne uităm ce face bolnavul, am spus şi am deschis

uşa.

Atunci am văzut o scenă uimitoare: bărbatul stătea în

pat în capul oaselor. Ne-a strigat râzând:

- Am trecut hopul. Mă simt mai bine! Şi soţia lui i s-a

aruncat râzând şi plângând la piept. Era uimitor. Dar de

ce să nu se poată acest lucru? Mulţi oameni, declaraţi mu-

ribunzi de doctori, aleargă sănătoşi pe stradă. Şi bucuria

celor doi a fost de-a dreptul molipsitoare. Trebuia să te

bucuri cu ei. Am luat mâna bolnavului.

- Cât sunt de fericit că pot să trăiesc aceste clipe.

23

Şi apoi am fost profund mişcat de această schimbare a

situaţiei. A trebuit să mai spun ceva:

- Domnule, când v-aţi aflat la porţile veşniciei, Dom-

nul Isus a venit la dumneavoastră cu harul Său. Nu mai

renunţaţi de-acum niciodată la acest Mântuitor.

Atunci, pe faţa bărbatului a apărut un rânjet dezgus-

tător - a fost ca o flacără a iadului. Zâmbind batjocoritor, a

spus:

- Ah, nu mai am nevoie de toate astea. Doar trăiesc din

nou!

Cutremurat, am ascultat aceste cuvinte incredibile.

Cuvintele mi s-au oprit în gât. Şi în timp ce stăteam aşa

în faţa lui, pacientul şi-a dus brusc mâna la inimă şi - a

căzut încet pe spate. Mort!

Atunci, am alergat în noapte...

La o parte cu acest Dumnezeu!

Lângă gardul lung de scânduri stă un grup de bărbaţi.

Ce s-o fi întâmplat acolo?! Probabil vreun bişniţar îşi vin-

de ceaiul de sănătate sau cravatele originale! Aceşti ţipi

ştiu să vorbească atât de frumos, încât întotdeauna se

strânge în jurul lor un grup de curioşi.

Vreau să trec mai departe - dar atunci observ: aici este

vorba de ceva mai serios. Pe o mică movilă, pe care nu

pot să o văd, stă un muncitor slab şi le vorbeşte tovară-

şilor lui. Deoarece mă aflu pe cealaltă parte a străzii, aud

numai frânturi din discursul lui:

- Exploatatori cu burţi umflate... vile luxoase... copii

flămânzi... salarii de mizerie... în şomaj... să aterizeze pe

stradă...!

24

Mi se strânge inima. Asta de aici este o adunare politi-

că. Există doar atâta mizerie aici la noi, în ţinutul Ruhr. Şi

această mizerie are acum o voce sălbatică, plină de ură...

Deodată, tresar speriat. Vorbitorul m-a văzut şi m-a re-

cunoscut:

- Ha, iată-1 şi pe popa! strigă el. Veniţi încoace! Tre-

buie să stăm de vorbă! Vreau să vă întreb ceva!!

Invitaţia nu sună foarte prietenos. Dar dacă nu eşti

sensibil, poţi totuşi să-i consideri cuvintele drept o invita-

ţie. Deci, mă îndrept spre mulţimea de oameni.

Bărbaţii îmi fac loc, trec prin mulţimea care se închide

strâns în urma mea. Şi apoi stau înaintea vorbitorului.

Acum văd că stă pe o movilă de pământ. în plus, este cu

mult mai înalt decât mine. Aşa că trebuie să mă uit de-a

dreptul în sus la el. Ei, unui preot îi prinde foarte bine da-

că trebuie să asculte de jos în timp ce alţii vorbesc de la

amvon.

Şi a început:

- Vă întreb pe dumneavoastră, pe dumneavoastră, re-

prezentantul lui Dumnezeu! Cum poate Dumnezeul dum-

neavoastră să privească în tăcere când se întâmplă atâta

nedreptate...? Şi apoi descrie locuinţele mizerabile; grijile

mamelor care nu pot să-şi sature copiii; deznădejdea şo-

merilor care văd cum li se iroseşte ziua; jalea minerilor

care-şi distrug plămânii muncind din greu şi care, încă în

floarea vârstei, ajung să nu mai poată să muncească...

Şi lângă toate acestea prezintă luxul patronilor, aro-

ganţa aşa-zişilor oameni culţi...

- ZH-nainte! mă gândesc. Este adevărat tot ce zici!

Trebuie spus odată...

în mod evident, începe încet să-şi dea seama că în

lăuntrul meu ü dau dreptate. Dar nu acesta este scopul

discursului lui. M-a chemat aici ca duşman. Şi acum îi

vine desigur în minte cu ce poate să mă înfurie.

25

-... Şi la toate acestea, Dumnezeul dumneavoastră ca-

raghios tace! Şi biserica este numai un instrument în mâ-

na exploatatorilor. Oh, Dumnezeul dumneavoastră! Nici

măcar nu există! S-o terminăm cu el!

Eu dau din cap.

- ... Ce, credeţi că există cu adevărat un Dumnezeu?

Atunci vreau să vă povestesc ceva! Deschideţi-vă bine

urechile! Deci, dacă Dumnezeul dumneavoastră există cu

adevărat, atunci am să-1 întâlnesc odată după moartea

mea...

Dau numai din cap. Nu pot să fac mai mult.

- Deci, am să-1 întâlnesc? Bine! Mă bucur deja! Am să

mă îndrept atunci spre acest Dumnezeu şi am să-i spun:

Ai ştiut că copiii mor de foame în timp ce alţii au totul şi

nu ai făcut nimic! Ai îngăduit războaie în care au suferit

cei nevinovaţi şi cei vinovaţi şi-au salvat râzând averile!

Ai tăcut în faţa gemetelor, a nedreptăţii, a asupririi, a ex-

ploatării! Da, toate astea le voi arunca în capul Dumneze-

ului dumneavoastră... Şi, ştiţi ce am să-i spun apoi? Am

să-i spun: Tu, Dumnezeule! La o parte cu tine! Dă-te jos

de pe tronul tău! Şterge-o...

Aşa! Acum a reuşit să mă înfurie şi pe mine. îl între-

rup:

- Bine! Am să-i strig şi eu acestui Dumnezeu: Dă-te

jos de pe tronul tău! Şterge-o!

Dintr-o dată se face linişte. Vorbitorul se uită la mine

mirat. Are probabil senzaţia penibilă că s-a înşelat cumva

şi că eu nu sunt preotul. Este de-a dreptul comic cât de

uimiţi sunt toţi. Şi cu aceasta, atmosfera s-a schimbat de-

odată, în aşa fel, încât acum se poate discuta civilizat.

Trebuie să folosesc o asemenea ocazie:

- Vedeţi, un Dumnezeu, care să vă îngăduie să ţipaţi

aşa la el, trebuie să fie un Dumnezeu caraghios. Nu! Aşa

un Dumnezeu nu există efectiv. Aşa un Dumnezeu există

26

numai în capul dumneavoastră. Un Dumnezeu, care să vă

permită să-i cereţi socoteală, - un Dumnezeu, vîn faţa că-

ruia dumneavoastră să staţi ca judecător şi El ca acuzat -

... oh, nu! Un astfel de Dumnezeu există numai în nişte

minţi foarte tulburate. Şi atunci nu pot decât să spun: La o

parte cu acest Dumnezeu! Trebuie s-o sfârşim o dată cu

el!

- Dar - dumneavoastră sunteţi preot, se bâlbâie puţin

speriat vorbitorul.

- Desigur, asta sunt! Dar de aceea vreau să vă spun... -

şi ridic vocea, ca să mă audă toţi - de aceea vreau să vă

mărturisesc: Există un alt Dumnezeu, adevărat. Pe acesta

nu-1 trageţi dumneavoastră la răspundere. Ci El ne va

chema să ne judece. Şi atunci vi se vor opri vorbele în

gât! Nu există nici un Dumnezeu, căruia să-i puteţi spune:

La o parte cu tine! - Dar există un Dumnezeu sfânt, viu,

adevărat. Şi acesta s-ar putea să vă spună odată: La o

parte cu tine!...

Ei bine, s-a ajuns la o discuţie dură şi aprinsă. Dar băr-

baţilor le convine. îi văd că mă ascultă. Şi din aceasta îmi

dau seama că nu sunt nişte fanatici politici, ci nişte băr-

baţi apăsaţi de mari necazuri. De aceea pot să mai adaug

câteva cuvinte:

- Nu înţeleg de ce vă murdăriţi lupta pentru dreptate

socială începând să vă luptaţi împotriva lui Dumnezeu.

Cred, mai degrabă, că atunci când se cere dreptate, acest

lucru se poate face numai în Numele lui Dumnezeu. Şi

prin aceasta, întreaga problemă primeşte, atât pentru cei

care cer, cât şi pentru cei care-i ascultă, un cu totul alt as-

pect.

Cu aceste cuvinte mă despart de ei şi adunarea impro-

vizată se destramă...

27

O poveste despre cornuri

O luptă a concepţiilor diferite despre lume

şi viaţă pentru un mic dejun

Ploua torenţial. Munţii Sauerland-ului erau învăluiţi în

nori şi ceaţă.

însă cei 150 de flăcăi zdraveni, care mărşăluiau neo-

bosiţi în urma mea, cântau:

„... ploaie, vânt, râdem de voi..."

Era o adunătură pestriţă şi sălbatică. în gospodăriile

singuratice, ţăranii şi-au zăvorât speriaţi uşile. Credeau

probabil că a izbucnit din nou vreo revoluţie.

Noi râdeam, căci eram într-o dispoziţie foarte bună.

Acum povestirea mea s-a precipitat puţin. Căci cum

pot să vă explic în câteva cuvinte, cum s-a ajuns la aceas-

tă călătorie minunată? Ar trebui să o luăm mai pe-ndelete

şi cititorul trebuie să aibă puţină răbdare:

A fost în anul 1931. Poporul german era divizat în ne-

spus de multe partide politice şi cu diferite concepţii des-

pre lume şi viaţă, antrenate într-o luptă plină de ură unele

împotriva celorlalte. Şi în acest timp, lipsurile creşteau

zilnic. Numărul şomerilor crescuse enorm.

Intr-o zi, am avut în faţa mea un şomer. Faţa lui oglin-

dea o deznădejde disperată:

- Vedeţi dumneavoastră! Dacă mă arunc acum în

Ruhr, nu va rămâne nici un loc gol în urma mea. Toţi se

vor bucura că am dispărut. Atunci scapă de mine tata, ca-

re-mi spune în fiecare zi că sunt un măgar nefolositor. Şi

statul economiseşte ajutorul de şomaj. Ştiţi cum este să fii

absolut de prisos?!

28

Atunci am început să mă gândesc: mai există o cate-

gorie socială, care nu creează valori productive şi care

totuşi nu cunoaşte acest sentiment cumplit al lipsei valo-

rii: sunt studenţii. Ce-ar fi să-i transform pe aceşti şomeri

în studenţi? Ar fi, oricum, un ajutor spiritual! Desigur, a-

jutorul este neînsemnat! Dar întunericul nu trebuie să ne

împiedice să ne aprindem micile lumânări.

Aşa am înfiinţat Universitatea pentru şomeri.

Aceasta a devenit o treabă frumoasă şi veselă! Curând,

în fiecare dimineaţă, în sălile marii Case a tineretului au

început să se aduce cinci sute de bărbaţi sârguincioşi pen-

tru o muncă serioasă. Au existat grupe de engleză, fran-

ceză, matematică, agricultură, muzică, stenodactilografie,

esperanto, jiu-jitsu, arhitectură şi încă multe altele. Profe-

sorii erau şi ei şomeri.

Era de-a dreptul o plăcere să observi cum reveneau la

viaţă acele suflete apăsate.

Insă, în fiecare săptămână, punctul culminant îl con-

stituia ora de concepţia despre lume şi viaţă. La această

oră participau toţi studenţii.

Ce tensiune nemaiauzită plana asupra acestei adunări!

De fiecare dată începeam prin a propovădui Evanghelia

timp de aproximativ două zeci de minute. Apoi urmau

discuţiile.

Oh, aceste discuţii! Englezii afirmă pe drept că noi,

germanii, nu ştim să discutăm. Aceasta este tăria şi slăbi-

ciunea noastră: ne lipseşte obiectivitatea. Şi aceşti tineri

au participat cu entuziasm la discuţii. Erau tineri co-

munişti, soldaţi din SA în uniforme maro, căştile de oţel

şi şoimi socialişti, nihilişti şi creştini, nebuni şi înţelepţi,

fanatici şi cinici, atei şi ucenici ai lui Isus, sectanţi şi ide-

alişti.

Sala s-a transformat adesea într-un câmp de luptă. Şi

eu am fost nevoit să sar între ei ca un îmblânzitor de lei şi

29

să le explic bărbaţilor agitaţi, că acum sunt studenţi, deci

că acum nu mai au voie să se lupte cu bâtele, ci cu armele

minţii. Atunci, atmosfera se destindea adesea printr-un

hohot de râs.

într-o privinţă, însă, erau toţi de acord: Evanghelia era

dată la o parte deja în primele trei minute. Bine, bine,

preotul trebuie să vorbească aşa! Dar treaba asta învechită

nu înseamnă efectiv nimic! Şi apoi urmau ideologiile po-

litice! învăţătura lui Lenin! Învăţătura lui Hitler! Princi-

piile economice ale lui Silvio Gesell! Karl Marx! Sala mi-

şuna de-a dreptul de expresii de specialitate, de idei mari,

de soluţii economice! Şi eu stăteam acolo, mic şi prost, cu

Evanghelia mea simplă despre Mântuitorul păcătoşilor.

Aici nu mai era loc pentru ea! Fiecare avea reţeta pentru

salvarea lumii împachetată gata în geantă!

Şi probabil că aşa ar fi rămas lucrurile, dacă nu ar fi

intervenit treaba cu cornurile. Şi lucrurile s-au petrecut

astfel:

într-o zi, am hotărât să facem o excursie de două zile

în ţinutul Sauerland. în dimineaţa în care am vrut să por-

nim la drum, vremea a fost cam îndoielnică. Aşa că au

apărut numai o sută cinci zeci de băieţi hotărâţi.

A fost o călătorie de neuitat!

De când mă ştiu nu am mai văzut aşa o ploaie torenţi-

ală. Dar noi am fost hotărâţi să ne punem planul în aplica-

re. Aşa că am pornit din Hagen spre Letmathe. Minunata

peşteră Dechen era uscată. Aşa că ciudatele formaţiuni de

piatră au fost de fapt singurul lucru pe care l-am văzut în

ziua aceea. Toate celelalte au dispărut în ceaţă şi apă.

în cele din urmă, am aterizat cântând şi uzi până la

piele într-o cabană pentru tineret. Orice drumeţ ştie ce a

urmat apoi. O harababură veselă! Hainele au fost uscate

pe sobele aburinde. Şi după cină ne-am adunat comod şi

puţin obosiţi în jurul căminului. Tocmai când am vrut să

30

le povestesc despre o călătorie în America, a apărut un

ucenic de brutar:

- Maistrul vă transmite salutări! Şi vă întreabă dacă

doreşte careva comuri proaspete mâine dimineaţă. Ar fi

patru cornuri la o mie de lei.

Toţi au căzut pe gânduri. Pot să le citesc pe frunte: O

mie! Mulţi bani pentru un şomer! Pe banii ăştia se pot

cumpăra trei ţigări! Dar cornuri aşa proaspete şi pufoase!

Desigur! Dar - la micul dejun se va servi oricum pâine -

în cele din urmă, vreo cinci zeci s-au hotărât să co-

mande comuri.

Aşa - acum puteam să povestesc! Atmosfera a devenit

foarte plăcută. In cele din urmă am putut chiar să ţin un

scurt serviciu divin de seară. Atât de bună a fost dispozi-

ţia!

Când i-am ştiut pe toţi în pat, am răsuflat uşurat. Co-

munistul dormea acum paşnic lângă nazist şi viitorul cer-

cetaş lângă bărbatul care plecase în excursie cu dungă la

pantaloni - din care nu mai rămăsese din păcate nimic.

M-am dus în camera mea şi am căzut într-un somn

adânc. Atunci am visat că am nimerit într-o revoluţie.

Mulţimea de oameni alerga urlând pe străzi. Am deschis

ochii. Eram treaz!

Afară se vedea deja lumină. Dormisem prea mult. Dar

- ce-a fost asta? Revoluţia era în mod evident reală: am

auzit strigăte, bătăi sălbatice...

Aşa cum am fost - în pijama - am năvălit afară din

cameră şi am văzut scandalul: pacea dulce de aseară dis-

păruse, izbucnise o luptă: fiecare era împotriva tuturor ce-

lorlalţi.

Cu greu am reuşit să aflu ce s-a întâmplat: dimineaţă,

ucenicul brutar a apărut cu cele două sute de comuri.

Aceste cornuri proaspete au răspândit un miros plăcut. Şi

- dimineaţa toate lucrurile arată altfel. Prietenii ţigărilor

31

de cu seară s-au năpustit hotărâţi asupra ucenicului şi i-au

smuls comurile din braţe. Şi mulţi din cei care comanda-

seră comuri cu o seară înainte au rămas cu buzele umfla-

te. Desigur că nu le-a convenit acest lucru. Şi atunci a în-

ceput scandalul. Şi pentru că tot a început bătaia, au ieşit

la suprafaţă şi toate celelalte tensiuni. Aşa că s-au spălat

toate rufele.

înfăţişarea mea adormită, apariţia mea sălbatică, hotă-

rârea mea, care m-a uimit chiar şi pe mine (motivată de o

mare disperare!), au atras treptat atenţia şi în cele din ur-

mă m-am putut face auzit.

Am spus categoric:

- Să mi se aducă imediat toate cornurile. A urmat o

mică luptă, o bătălie tăcută în inimile acestor tineri, cu-

vinte prietenoase la adresa mea - şi apoi în faţa mea a

apărut un morman de cornuri.

Apoi a urmat întrebarea:

- Cine vrea, de fapt, cornuri?

Toţi s-au anunţat că vor. Am dat ordine ca un general

de armată:

- Mai întâi, fiecare primeşte un corn. Şi apoi aduceţi-1

aici pe brutar!

Brutarul, speriat de moarte, a fost găsit pe undeva. în

faţa tuturor, i-am pus întrebarea decisivă:

- Sunteţi în stare să ne faceţi rost într-o jumătate de oră

de 400 de cornuri? Era în stare! Lăudat să fie acest om

destoinic!

Ah! Ce mic dejun paşnic! Şi apoi am constatat cu mult

entuziasm că între timp începuse o zi minunată: păsările

ciripeau, soarele strălucea, florile erau în floare, vântul

adia prin copaci. Lumea era totuşi frumoasă!

Ne-am adunat sub un tei bătrân pentru un scurt servi-

ciu divin de dimineaţă. Tovarăşii mei duri considerau de-

sigur acest lucru drept o păsărică a preotului lor. Dar, în

32

orice caz, omul se străduia mult! Şi deci de ce să nu-1 as-

culţi. La urma urmei, suntem toţi oameni civilizaţi!

Cuminţii de ei! Nu bănuiau ce ü aşteaptă.

Am vorbit despre afirmaţia lui Isus: Iată, Eu fac toate

lucrurile noi.

- Prieteni! am spus, cu un lucru suntem cu toţii de a-

cord: lumea trebuie să devină altfel. Da, ea trebuie să de-

vină altfel! De jumătate de an aud în fiecare oră de con-

cepţia despre lume şi viaţă că fiecare din voi are în buzu-

nar o reţetă politică sau economică pentru acest lucru. Oh,

am fost adesea uimit ce idei măreţe aţi avut. Dar - acum

sunt dezamăgit. Voi, cei care credeţi că puteţi să salvaţi

omenirea cu ideologiile voastre, nu puteţi nici măcar să

împărţiţi cornurile în pace! Ce să mai spun? Azi dimi-

neaţă, în grupul nostru a fost la fel ca în lumea mare: bu-

nuri au fost destule. Cu puţină bunăvoinţă, toţi s-ar fi pu-

tut sătura. Şi ce a urmat? Luptă şi strigăte! Nu vă supăraţi

pe mine: nu mai cred în ideologiile voastre. La ce sunt

bune, dacă nu dau rezultate în astfel de situaţii minore!...

Tinerii şedeau în tăcere. într-adevăr, erau cutremuraţi.

Nici unul nu îndrăznea să spună ceva. Aşa că am conti-

nuat:

- Şi de ce s-a întâmplat aşa? Pentru că fiecare s-a gân-

dit numai la el. Inima voastră rea şi egoistă v-a jucat o

festă şi a stricat totul...

Am văzut pe feţele lor că mi-au dat dreptate. încă mai

tăceau.

- Aţi pretins întotdeauna că Biblia este o carte proastă,

total depăşită. Acum, vă spun: Biblia are dreptate! Căci

ea spune: totul se schimbă atunci când inimile noastre se

schimbă, când tu şi eu suntem înnoiţi, când suntem elibe-

raţi de egoismul nostru cumplit!...

A fost de fapt un serviciu divin minunat. Vântul de va-

ră adia în frunzişul teiului bătrân şi ciripitul păsărelelor nu

33

ne-a deranjat. El accentua numai liniştea. Cel mai frumos

lucru a fost însă această biserică: bărbaţi tineri, care înce-

peau să întrezărească fragilitatea ideologiilor lor, care pâ-

nă atunci li se păruseră a fi soluţia pentru toate probleme-

le lumii.

- Prieteni! am strigat emoţionat, vă înşelaţi dacă cre-

deţi că Biblia este o carte depăşită! în ea ni se arată cum

se înnoiesc inimile. în ea îl găsim pe Omul trimis de

Dumnezeu care prin sângele Lui şi prin Duhul Lui ne

transformă în întregime şi ne face noi - Isus CristosL.

Soarele strălucea atât de tare şi de frumos. Dar - stră-

lucirea lui pălea în faţa slava Fiului lui Dumnezeu, care se

înălţa deasupra acestor bieţi tineri!

fii încheiere, cântarea noastră a răsunat ca o rugăciune

puternică:

„Strălucirea veşniciei,

Lumină din lumina necreată,

Vino în această dimineaţă

Să-ţi vedem razele

Şi alungă prin puterea Ta

Noaptea noastră!"

De atunci încolo, s-a întâmplat ca Universitatea pentru

şomeri să asculte de mesajul Bibliei.

Realitatea

Deşi de atunci au trecut deja mai mulţi ani, tot îl mai

văd cu ochii minţii pe acel flăcău: cămaşă în carouri des-

chisă la gât, palme ca nişte lopeţi, o buclă de păr căzută

pe frunte şi o pereche de ochi isteţi şi vioi, care m-au pri-

vit la început puţin batjocoritor. Şi acest lucru nu a fost

34

prea greu pentru el, căci era cu un cap mai înalt decât mi-

ne şi deci se putea uita prea bine dispreţuitor de sus la

mine.

Ne întâlniserăm undeva şi am intrat cumva în vorbă.

Da, şi atunci a reieşit că sunt un propovăduitor al Evan-

gheliei.

Mi-a râs direct în nas, încât i-am văzut dinţii grozavi

strălucind şi apoi a spus:

- Vedeţi dumneavoastră, nu pot să fac nimic cu toată

vorbăria asta evlavioasă, şi cu învăţăturile creştine despre

Dumnezeu, şi cu toate discursurile despre Dumnezeu! La

urma urmei, nu rămâi cu nimic palpabil în mână. Ştiţi

cum sunt eu? Eu am nevoie de ceva real. Arătaţi-mi un

lucru real, realitatea. Dar scutiţi-mă de toate vorbele mari!

Şi mi-a întins palma lui uriaşă, de parcă ar fi vrut să i se

pună realitatea în mână.

- Oh, ce bucurie! am strigat. Sunteţi omul meu!

M-a privit puţin mirat.

- Cum aşa?! In general, vouă, creştinilor, nu vă prea

plac indivizii duri. Toate problemele voastre sunt mai

mult pentru copii.

Am izbucnit în râs.

- Dimpotrivă, omule! Caut deja de mult timp un om

care să ceară un lucru real. Căci realitatea există. O reali-

tate nemaiauzită şi măreaţă. Şi dacă lumea nu ar fi atât de

plictisită şi de adormită, i s-ar tăia răsuflarea de uimire - o

astfel de realitate există!

Atunci s-a uitat la mine cu ochi mari:

- Creştinismul are vreo legătură cu realitatea?!

- Da, da, da!!! Şi această realitate este: Isus a înviat

din morţi.

- Să fie adevărat acest lucru?

- Da, acest lucru este la fel de adevărat ca faptul că

dumneavoastră şi cu mine stăm acum de vorbă.

35

Siguranţa credinţei şi credinţa

autoritară

Crezul apostolic la locul de muncă

Dacă prietenul Hennes ü strânge cuiva mâna, atunci

omul ştie cu cine are de-a face - atât după strângerea de

mână, cât şi după întreaga înfăţişare a omului.

Hennes subliniază uneori apăsat:

- Sunt numai un simplu muncitor!

Dar mi-aş dori cu adevărat, ca toţi oamenii culţi să ai-

bă vederi atât de largi şi o libertate interioară ca Hennes.

Hennes - este prescurtarea pentru Johannes! Prescurta-

rea tipică în ţinutul Rhein! Şi el este cu adevărat un om

fericit al acestui ţinut.

Suntem foarte buni prieteni. împreună cu alţi câţiva

bărbaţi vine în fiecare duminică dimineaţa înainte de ser-

viciul divin la mine în paraclis. Atunci îl chemăm împre-

ună pe Tatăl nostru ceresc, să dea tărie Cuvântului Său în

timpul serviciului divin.

Dar, cititorul s-ar putea să devină nerăbdător. Căci el

nu vrea să-1 cunoască pe Hennes, ci să asculte întâmpla-

rea care s-a petrecut atunci în curtea Uzinei Krupp.

Atunci - a fost în anul 1934, când organizaţiile reli-

gioase au apărut în Germania ca ciupercile după ploaie.

Profesori şi secretari de partid, soţii de generali şi condu-

cători al Tineretului hitlerist se întreceau în a-şi prezenta

ideile abstruse drept religie nordică. Bietul popor aştepta

însă să vadă pentru care din multele direcţii se va decide

Führer-ul. Numai un lucru era clar: creştinismul nu mai

conta.

36

Deci, atunci s-a întâmplat că, într-o pauză, Hennes s-a

aflat împreună cu o mare mulţime de muncitori în curtea

fabricii. Oamenii discutau între ei. Şi curând s-a ajuns să

se discute şi despre religie.

Era acolo unul care se credea grozav de important.

Rostea cuvinte mari. Şi apoi şi-a revărsat batjocura asupra

lui Hennes, care încă mai mergea la biserică. Dar că în

curând avea să se termine şi cu asta.

Hennes a răspuns atât cât s-a priceput. Discuţia s-a a-

prins repede. Tot mai mulţi muncitori s-au strâns în jurul

celor doi.

Deodată, Hennes a spus:

- Am impresia că nici unul din noi nu ascultă ce spune

celălalt. Fiecare din noi ar trebui să spună acum mai întâi

foarte clar ce crede, pentru ca să ne clarificăm punctele de

vedere. Am să încep eu şi apoi vei spune ce crezi tu.

Şi apoi, Hennes a continuat tare şi clar:

- Eu cred în Dumnezeu, Tatăl, Atotputernicul, Creato-

rul cerului şi al pământului. Şi în Isus Cristos, Fiul născut

al lui Dumnezeu...

S-a făcut o mare tăcere. în biserică - da, acolo, această

mărturisire apostolică a fost făcută adesea. Dar aici! între

ateliere, în curtea fabricii! Printre bărbaţi duri în salopete!

Hennes nu a omis nimic:

-... Iertarea păcatelor, învierea trupului şi o viaţă veş-

nică. Amin! - Aşa, aceasta este mărturisirea mea de cre-

dinţă. Şi acum, este rândul tău! Spune-ne mărturisirea ta

de credinţă!

Celălalt a început să se bâlbâie:

- Ascultă,... fii atent!...

Dar Hennes nu s-a lăsat impresionat:

- Nici un - fii atent! Să ne spui care este credinţa ta!

Celălalt a început din nou să se bâlbâie:

- Deci - chestia cu creştinismul - asta este - nu merge -

37

Hennes a fost de neînduplecat:

- Nu trebuie să ne spui ce nu e în regulă cu creştinis-

mul. Că eşti împotriva noastră, asta am priceput deja. Să

ne spui acum pozitiv care este credinţa ta. Gata, dă-i

drumul!

Poporul din jur asculta cu răsuflarea tăiată lupta de cu-

vinte. Acum s-au auzit cuvinte de încurajare:

- Dă-i drumul, Karl! Spune-ne!

Dar Karl era roşu ca sfecla. în cele din urmă, a explo-

dat:

- Care este credinţa mea?! Ce cred eu?! Da, păi asta

încă nu s-a formulat! Se mai lucrează încă la asta, la Ber-

lin!...

Atunci oamenii au izbucnit în râs. Şi în mijlocul râse-

telor şi al gălăgiei, bietul Karl a strigat plin de mânie:

- Dar când se va formula, atunci voi crede în acele lu-

cruri! Puteţi să fiţi siguri de asta!...

Nimeni nu s-a îndoit...

M-am gândit adesea că, ceea ce a făcut Hennes ar tre-

bui făcut mai des. Contestatarii Evangheliei ar trebui în-

trebaţi de propria lor credinţă. Atunci ar ieşi la iveală că

sunt buni numai să combată. Dar când vine vorba să

afirme ceva pozitiv, de cele mai multe ori nu sunt în stare.

O, Hennes! Te-aş numi şeful unei catedre de teologie

practică!

38

Ori de câte ori aţi făcut...

în vremea aceea, în Frankfurt am Main nu au existat

încă ruine. Frumoasa Biserică Sf. Pavel, cu toate vestigi-

ile ei istorice, era încă întreagă.

Ca tânăr student, mă aflam în mijlocul unei mari mul-

ţimi de oameni şi mă uitam în sus, spre onorabilul D.

Hahn, care misionase cu mare binecuvântare în Reval şi

care ţinea acum, la asfinţitul vieţii sale, prelegeri despre

Evanghelie, în Germania.

Ela povestit:

- într-o zi, împreună cu ginerele meu Sielmann, am

fost arestat pe stradă de bolşevici şi am fost duşi la închi-

soare. Acolo, nu am suferit nici un fel de lipsuri materiale.

Şi părtăşia pe care am avut-o împreună ne-a asigurat

belşug de putere. Dar ne chinuia gândul că soţiile noastre

nu aveau de unde să ştie unde eram. Trebuie că erau

foarte îngrijorate.

într-o zi, pe când în închisoare era foarte mare linişte,

uşa celulei noastre s-a deschis foarte încet, un paznic tâ-

năr a intrat înăuntru şi ne-a întrebat:

- Tătucule, pot să fac ceva pentru dumneata? Puni de

bucurie l-am rugat să ne anunţe soţiile. Asta a şi făcut. Şi,

mai târziu, după ce am fost eliberaţi, am aflat cât de mult

le-a mângâiat pe soţiile noastre această veste.

Şi atunci, D. Hahn şi-a ridicat cu putere glasul şi a

strigat:

- Când în ziua învierii, milioanele de oameni se vor

afla înaintea Domnului, atunci nu-mi voi găsi odihna, pâ-

nă nu-1 voi găsi pe acel tânăr. Şi atunci am să-i spun

Domnului Isus: Doamne! Tu ai spus: ori de câte ori aţi fă-

39

cut aceste lucruri unuia dintre aceşti foarte neînsemnaţi

fraţi ai Mei, Mie Mi le-aţi făcut. Acest tânăr, care nu Te-a

cunoscut pe Tine, mi-a făcut mie, cel care-Ţi sunt frate

prin credinţă, mult bine, atunci când am fost închis. Şi

atunci, Domnul îl va pune pe acest tânăr la dreapta Lui.

Căci El nu lasă nerăsplătit, atunci când cei care nu-L cu-

nosc fac un bine bisericii Lui.

Această mică istorie mi s-a întipărit în minte. Pe a-

tunci nu am ştiut că şi mie avea să mi se întâmple aşa ce-

va. S-a întâmplat mulţi ani mai târziu. Gestapo-ul m-a

arestat din nou şi am fost dus într-o celulă dezgustătoare.

în situaţia mea, cel mai rău lucru a fost teama că voi

ceda. Aveau să mă ţină nervii, ca să nu cedez într-o bună

zi şi să-mi trădez fraţii? Nu aveam oare să ies în cele din

urmă cu conştiinţa zdrobită din această clădire groaznică?

Agentul Gestapo-ului uriaşe la mine:

- I-am mai lucrat noi şi pe alţii! Te aranjăm şi pe tine!

După unul din obositoarele interogatorii, am fost dus

din nou în celula mea tristă^Eram epuizat. Dacă m-ar fi

lăsat pur şi simplu să dorm! însă în timpul zilei ne era in-

terzis să ne întindem pe prici. Aşa că m-am aşezat pe

scaun şi gândurile au început să mă chinuie:

- Ce umilinţă vor trebui să îndure copiii mei, când pro-

fesorii şi colegii de şcoală vor şuşoti printre zâmbete: Ta-

tăl lor este la închisoare! Este un inamic al statului!

Şi atunci, dintr-o dată s-a sfârşit. Nervii mi-au cedat.

Am izbucnit într-un plâns nestăpânit. Oh, nu! Nu eram un

erou! Aici te vindecai de orice eroism.

Atunci s-a deschis încet uşa celulei. Am sărit în pi-

cioare. Intrase paznicul şef. Am vrut să dau raportul. Dar

el mi-a făcut un semn cu mâna:

- Nu aveţi voie să deznădăjduiţi. Totul va fi bine! Şi, ia

priviţi, v-am adus ceva de citit. Asta vă va schimba gân-

durile!

40

Şi cu aceste cuvinte mi-a pus în faţă - o gazetă de vâ-

nătoare. Apoi a dispărut.

Şi eu am stat şi m-am uitat la gazeta de vânătoare.

- Aleluia!

Trebuie să recunoscut sincer că nu-mi venea să strig

aleluia. Şi articolele despre creşterea unor câini buni de

vânătoare sau despre îngrijirea fazanilor nu însemnau ma-

re lucru pentru mine, în situaţia mea.

Şi totuşi - de atunci, nici o gazetă nu mi s-a mai părut

vreodată atât de dragă şi atât de minunată, ca acea gazetă

de vânătoare. A devenit tot mai frumoasă pentru mine, cu

cât mă gândeam mai mult că paznicul, prin acest gest

aparent mic, şi-a pus în joc întreaga existenţă.

în timp ce stăteam acolo şi mă holbam la gazeta de

vânătoare, l-am văzut dintr-o dată pe bătrânul D. Hahn în

faţa mea. Şi am auzit cuvintele lui Isus:

Ori de câte ori aţi făcut aceste lucruri unuia din aceşti

foarte neînsemnaţi fraţi ai Mei, Mie Mi le-aţi făcut.

Conştiinţa... of, da, conştiinţa!

Neînfricat, stau faţă în faţă cu un domn înalt, bine le-

gat. Mă uit la faţa lui inteligentă, la privirea lui deschisă.

Gândurile mi se agită prin cap:

- îl cunoşti pe omul acesta! Este...

Şi apoi ştiu dintr-o dată cine este omul. Cu ochii minţii

mă văd într-o mare sală de concerte. Mulţimea îmbrăcată

festiv şi fremătând în aşteptare umple sala până la cel mai

mic colţişor. Pe scenă, orchestranţii îşi acordează instru-

mentele, în jurul orchestrei, corul formează un cadru or-

namental: femeile în alb, bărbaţii în negru ceremonios.

41

Brusc izbucneşte o explozie de aplauze: a apărut cu-

noscutul şi îndrăgitul dirijor. Se grăbeşte cu paşi mari spre

pupitru, apucă mica baghetă, ridică braţele - în sală se la-

să o linişte mormântală.

Şi apoi răsună sunetele nespus de emoţionante ale Pa-

timii lui Matei de Bach: Veniţi, voi fiice, să jelim... într-o

interpretare desăvârşită -

Da, aşa este, acest dirijor renumit, pe care, personal, îl

preţuiesc foarte mult, se află în faţa mea.

Folosesc ocazia să-i mulţumesc pentru tot ce mi-a dă-

ruit. Anume, pentru interpretarea minunată a Patimii lui

Matei de Bach.

- Da, spune el, trăim vremuri ciudate. Este de parcă

oamenii ar căuta ceva mai adânc. Vedeţi dumneavoastră,

când anunţ un concert cu muzică mai uşoară, sala este

numai pe jumătate plină. Dar când dăm un concert cu Pa-

tima lui Matei, atunci două reprezentanţii se fac cu sala

arhiplină.

- Da, oamenii sunt cuprinşi de nelinişte, îi răspund eu.

încep să înţeleagă că numai Evanghelia poate să dea un

răspuns la problemele noastre de viaţă... Mă ascultă atent.

Dar faţa lui este închisă cu şapte lacăte. Ca să-1 scot din

modul lui rezervat de a fi, adaug puţin batjocoritor:

- însă, ce păcat de faptul că cetăţenii noştri culţi ob-

servă prea puţin din toate acestea.

Se uită la mine mirat, de parcă ar vrea să mă întrebe:

- Discuţia noastră trebuie să fie oare mai mult decât un

schimb politicos de cuvinte? Şi apoi spune:

- Ne subestimaţi seriozitatea. Vedeţi dumneavoastră,

de fiecare dată când trebuie să dirijez Patima lui Matei,

timp de patru săptămâni citesc numai Evanghelia după

Matei.

îl contrazic, enervat:

- Dacă Johann Sebastian Bach ar fi pus din întâmplare

42

Coranul pe note, atunci aţi fi citit timp de patru săptămâni

această carte!

Acum, mă priveşte descumpănit. Şi acum îl atac di-

rect, ca la scrimă:

- Vreau să spun: când vor înţelege în sfârşit oamenii

culţi din poporul nostru, deci oamenii ca dumneavoastră,

că nu pot trăi fără Evanghelie!

Sare în sus:

- Ei bine, dacă discutăm aici atât de deschis, atunci

vreau să vă spun ce cred eu în această privinţă!

- Minunat! Minunat! strig bucuros, doi cetăţeni culţi

vor să discute fără să se ascundă sub masca politeţii! Ce

lucru extraordinar!

Zâmbeşte şi apoi devine serios dintr-o dată. Căci, fiind

un om inteligent, el înţelege prea bine că politeţea con-

venţională poate să fie o armă îngrozitoare împotriva Cu-

vântului Adevărului şi că un predicator al Evangheliei

trebuie să deteste această armă flexibilă mai mult decât

atacul brutal al ateismului primitiv.

- Deci, lucrurile stau aşa, spune el încet, de parcă ar

vrea să verifice mai întâi fiecare cuvânt, dacă citesc un

pasaj al Evangheliei după loan - este grozav! Foarte gro-

zav şi minunat! Dar dacă aud simfonia a treia de

Bruckner - asta este şi mai grozav! Da, asta este şi mai

grozav! Căci - cuvântul nu este cel mai important lucru!

Aşa, acum s-a spus lucrurilor pe nume. Şi, preţ de o

clipă, între noi domneşte tăcerea. Căci este deja în sine un

lucru deosebit, atunci când un bărbat îşi deschide inima.

Dar nu am avut voie să las această afirmaţie fără răs-

puns. Căci sunt convins că tocmai în această poziţie exis-

tă un motiv pentru catastrofa spirituală a apusului. De

aceea am întrerupt tăcerea:

- Aşa, cuvântul nu este cel mai important lucru? Mă

tem că încă nu aţi recunoscut cauza cea mai profundă a

43

neliniştii lăuntrice din vremea noastră. Trăim într-un se-

col nelegiuit, cum nu a mai existat altul de la Renaştere

încoace; oamenii din vremea noastră s-au făcut nespus de

vinovaţi. Şi cauza cea mai adâncă a întregii nelinişti este -

conştiinţa vinovată. Dumnezeu nu este chiar atât de mort

pentru oamenii din vremea noastră, încât să nu mai neli-

niştească conştiinţele...

M-a privit de-a dreptul speriat. Am continuat:

- Şi, vedeţi dumneavoastră! în această situaţie, chiar şi

muzica dumneavoastră cea mai bună poate să joace nu-

mai rolul de morfină. Lucrul de care are însă nevoie vea-

cul nostru nu este morfină pentru conştiinţe, ci sfinţirea

conştiinţelor. Şi la aceasta ajută numai un Cuvânt, anume,

Cuvântul clar al lui Dumnezeu. De exemplu, mesajul:

Sângele lui Isus Cristos, Fiul lui Dumnezeu, ne curăţeşte

de orice păcat.

îl văd încă şi acuma clar înaintea ochilor, cum sta re-

zemat de uşa verandei. Ultimele mele cuvinte nici nu le-a

mai perceput. De parcă ar fi privit o ţară nouă, a rostit

numai într-una:

- Conştiinţa!... Oh, da, conştiinţa! Mai... există şi ea?!

Am uitat complet de ea! - Conştiinţa!

Am plecat fără să spun la revedere. Cred că nici nu a

observat...

Ce păcat!

în timpul războiului, în Essen au venit tot felul de sol-

daţi - pentru perioade de timp mai lungi sau mai scurte.

Printre ei au fost creştini care auziseră undeva de mine şi

care au căutat să mă întâlnească.

44

De-a lungul timpului, prin aceste vizite a ajuns să se

formeze un cerc de soldaţi, care se aduna într-o anumită

zi în locuinţa mea. Atunci cercetam Cuvântul lui Dumne-

zeu, ne povesteam experienţele spirituale şi în final ser-

veam împreună cina, cu puţinul pe care-1 aveam.

Deşi membrii grupului erau mereu alţii, s-a format to-

tuşi aici o părtăşie strânsă. Şi noi, toţi cei care am partici-

pat la acele seri, ni le amintim ca pe o oază minunată în

acele vremuri pustiitoare de război.

într-o zi, ni s-a alăturat un bărbat de vârstă mijlocie.

Accentul 1-a trădat imediat: era din Bavaria. Avea o fire

tăcută, plăcută, retrasă. Abia pe parcurs am descoperit că

era un om deosebit de cult, care a trecut prin greutăţi de

nedescris. Din cauza mărturisirii lui sincere a fost închis

mult timp într-un lagăr de concentrare. în cele din urmă i

s-a dat drumul şi a fost înrolat imediat în armată. Superio-

rii duri îl considerau desigur un deţinut suspect dintr-un

lagăr de concentrare. Şi astfel a ajuns să se obişnuiască să

ducă o viaţă liniştită şi retrasă.

însă, într-o seară, şi-a descărcat sufletul. Şi atunci ne-a

relatat o mică întâmplare, care ne-a impresionat pe toţi

profund.

Locuia într-o cameră cu alţi vreo zece soldaţi. Mereu

era gălăgie în cameră. Era mai ales un tânăr din Ham-

burg, care avea întotdeauna ceva de comentat. în mod

evident, se bălăcise prin toate mocirlele marelui oraş. Şi

acum umplea camera cu vorbele lui murdare. înjurături şi

obscenităţi la tot pasul. Iar ceilalţi din cameră îi ţineau

isonul. însă nimeni nu-1 băga în seamă pe bărbatul tăcut,

care-şi avea patul într-un colţ.

într-o zi, s-a împărţit poşta. în camerele lor, soldaţii şi-

au deschis pachetele şi şi-au citit scrisorile. Şi tânărul din

Hamburg a primit un pachet. O fată oarecare se gândise

la el. Şi în timp ce a arătat mândru conţinutul pachetului:

45

ţigări şi bomboane - a povestit, dându-şi aere, despre mul-

tele lui aventuri ticăloase.

Da, şi atunci a sosit clipa în care omul cel tăcut nu a

mai rezistat. Spre mirarea tuturor, a ieşit în faţă şi a spus

în felul lui grav şi categoric:

- Săracul de tine! După murdăria care iese din tine, mă

întreb cum trebuie să fii pe dinăuntru! Păcat de tine!

Apoi a părăsit camera. Şi, în mod ciudat, dintr-o dată

s-a lăsat tăcerea, în timp ce a închis uşa în spatele lui.

Nu se depărtase însă prea mult pe coridor, când celă-

lalt a alergat după el:

- Camarade! Stai!

- Ce vrei?

- Spui că-i păcat de mine! Aşa ceva nu mi-a mai spus

nimeni. Este - hm, - cum să spun? - este de parcă aş avea

o valoare. Nu înţeleg, spune-mi, ce vrei să spui de fapt?

Omul tăcut s-a oprit. Şi apoi a spus din nou în felul lui

ciudat de categoric:

- Dumnezeu a vrut să facă ceva din tine. Şi tu eşti

creat de El. Şi acum - ce murdărie! Ce păcat! Da, cama-

rade, când ştii, că Dumnezeu a vrut ceva de la tine, nu

poţi să spui decât: Păcat de tine!

Imediat după aceea a urmat apelul. Omul tăcut s-a dus

la locul lui. Dintr-ö dată, în timp ce se formau rândurile, a

simţit că cineva din spate îl prinde de mână. Şi în palmă

cineva i-a apăsat o bomboană. Când s-a întors, 1-a văzut

în spatele lui pe tânărul din Hamburg.

Totuşi, atunci nu a fost timpul potrivit pentru o discu-

ţie. Dar când s-a terminat apelul, omul tăcut 1-a întrebat:

- De ce îmi faci tocmai mie un bine? Eu ţi-am spus

doar în faţă părerea mea.

Atunci, celălalt a spus:

- Eşti singurul om care m-a luat în serios în toată viaţa

mea! Tu crezi cu adevărat că aş putea avea o valoare!

46

Aşa ne-a relatat omul tăcut în cercul nostru de soldaţi.

Mult timp, nimeni nu a spus nimic. Fiecare se gândea, că

probabil majoritatea oamenilor - la fel ca acel tânăr din

Hamburg - poartă o mască, în spatele căreia adevăratul

om, cu necazul şi dorul lui, este în siguranţă. în cele din

urmă, unul dintre noi a întrebat:

- Şi ce s-a întâmplat mai departe?

Omul tăcut a zâmbit:

- Acum suntem prieteni. Da, mai mult: fraţi! Citim

împreună Biblia. Şi prietenul meu 1-a găsit pe Domnul

Isus şi ştie, că El este Mântuitorul lui. Uneori, firea veche,

cu aerele ei, mai vrea să răzbată în afară. Dar atunci se

sperie dintr-o dată şi se uită la mine. Şi eu citesc atunci

din privirea lui întrebarea: Crezi că Isus mai are încă răb-

dare cu mine? Noi ştim însă amândoi că trăim prin răbda-

rea lui Isus.-

L-am pierdut din vedere pe acest bărbat tăcut. Nici

măcar nu ştiu dacă mai trăieşte. Poate că este îngropat

undeva în Rusia. Istoria lumii nu i-a imortalizat viaţa.

Dar cred că o astfel de întâmplare, ca cea despre tână-

rul din Hamburg, este mai importantă şi are mai mult

sens în lumina veşniciei decât toate marile bătălii ale

acestui război îngrozitor.

Pe o şosea din Polonia

Această întâmplare mi-a povestit-o fratele meu când a

fost odată acasă într-un concediu, în timpul ultimului răz-

boi mondial. A fost ultima lui vizită la noi. Acum, trupul

lui doarme undeva în Rusia, în aşteptarea marii zile a în-

vierii. Micul episod la marginea războiului s-a petrecut pe

o şosea din Polonia. Pe şoseaua aceea, soldaţii germani au

47

stat şi s-au uitat curioşi la un convoi de evrei care se refu-

giau.

Cred că unii să fi vrut să-şi bată joc de ei. Insă cuvin-

tele de ocară li s-au oprit în gât la vederea stării lor. Prin-

tre ei au fost desigur şi alţii ale căror inimi s-au umplut de

mânie şi de ruşine. Dar nici aceştia nu au îndrăznit să spu-

nă ceva. Era periculos să intervii pentru fugari.

Aşa că toţi au tăcut şi au privit cum bătrânii abia se tâ-

rau, cum bărbaţii încercau să salveze în roabe puţinul care

le-a mai rămas, cum copiii se agăţau plângând de fustele

mamelor lor. Din când în când mai trecea şi câte o căruţă

mai mare, trasă cu greu de un cal amărât.

Unei astfel de căruţe i s-a rupt dintr-o dată o roată, fă-

când mult tărăboi. Bărbatul, care mergea pe lângă cal, s-a

uitat tăcut la stricăciune. Apoi şi-a dat jos haina şi a încer-

cat să repare roata.

Munca a fost mult prea grea pentru un singur om. Ic-

nind, a încercat să ridice căruţa căzută.

în clipa aceea, doi soldaţi au sărit să-1 ajute: fratele

meu şi un altul, pe care fratele meu nu-1 cunoştea. Amân-

doi erau ucenici ai Domnului Isus şi porunca Domnului

lor le era mai importantă decât gândul la urmările posibi-

le, în mod sigur se va raporta superiorilor că doi soldaţi

germani i-au ajutat pe evreii urâţi.

Cei trei s-au chinuit în tăcere. Ceilalţi i-au privit în tă-

cere.

Şi probabil că aşa s-ar fi sfârşit totul, dacă o femeie în

vârstă nu ar fi început brusc să vorbească şi să poarte o

discuţie, care trebuia să rămână de înţeles pentru toţi cei

care nu cunoşteau Biblia.

Această femeie în vârstă se afla sus în căruţă şi ţinea

cu greu de bagaje. Atunci s-a ridicat în picioare şi a înce-

put să se tânguie cu o voce pătrunzătoare. A fost de parcă

şi-ar fi revărsat toată disperarea:

48

- De ce trebuie noi, evreii, să călătorim mereu?!... Să

călătorim mereu!... Fără patrie!... Abia am găsit o patrie,

că şi trebuie să plecăm din nou... Trebuie să călătorim, să

călătorim, la nesfârşit... Strămoşii noştri au fost alungaţi

de colo, colo, părinţii noştri... noi... fiii noştri... călătorim

mereu, mereu fără patrie... fără odihnă... călătorim me-

reu... Când vom găsi în sfârşit o patrie?...

Atunci s-a ridicat soldatul necunoscut şi a explicat

foarte serios:

- Atunci, când Iehova vă va aduna din nou în Canaan,

în ţara părinţilor voştri!

Bătrâna a sărit ca arsă:

- Cum se va face acest lucru, ca poporul nostru îm-

prăştiat să fie adunat din nou din toată lumea?

Soldatul i-a răspuns liniştit şi serios:

- Cum se va face acest lucru? La fel ca atunci, când

Iehova i-a scos pe strămoşii voştri din robia Egiptului,

printr-o mână tare şi cu braţul Lui întins! Căutaţi-L pe

acest Domn al vostru şi încredeţi-vă în El!

Apoi s-a întors la treabă. Curând, roata a fost reparată

şi căruţa a plecat mai departe.

Soldaţii şi-au privit camaradul în tăcere. A fost, de

parcă ar fi început să intuiască faptul că nu oamenii cu

gură mare făuresc istoria omenirii, ci că o mână lucrează

la împlinirea unui plan secret.

49

Vin din nou sărbătorile!

S-a întâmplat cu mulţi ani în urmă, în seara dinaintea

primului Advent.

în clădirea cercul nostru de tineret, viaţa pulsează pli-

nă de veselie: se repetă încă o dată temeinic pentru serba-

rea de Advent, la care se adună întotdeauna un număr

mare de tineri şi oameni mai în vârstă.

Administratorul, care a atârnat coroniţa de Advent,

tocmai duce scara la loc. Uneori, poate să fie foarte moro-

cănos, când băieţii întrec puţin măsura. însă astăzi fredo-

nează încet vechia şi frumoasa cântare de Advent: Des-

chide-ţi larg porţile....

Şi în timp ce mă uit zâmbind în urma lui, privirea îmi

cade asupra unui tânăr. Acest tânăr zvelt şi înalt îmi este

deosebit de drag. Ştiu ce viaţă grea are. Părinţii lui sunt

liber-cugetători convinşi. Acasă este deci în minoritate.

Căci şi-a dat seama deja de mult timp că nu poate să tră-

iască fără Isus. împreună cu Petru, i-a spus şi el Domnu-

lui Isus:

- Tu eşti Cristosul, Fiul Dumnezeului cel viu.

Deci, în seara aceea îmi sare în ochi. Căci faţa lui

străluceşte într-un mod de nedescris.

- Ce-i cu tine? îl întreb. Respiră adânc şi îmi spune:

- Acum încep din nou sărbătorile, când se spune: El

vine iar, El vine iar...

Şi apoi se îndepărtează repede, ca să nu văd cât este de

emoţionat. Eu însă fredonez încet acest refren:

„El vine iar, El vine iar,

Ce fericire negrăită.

50

Se va sfârşi, al nostru chin amar,

Căci Domnul vine iar."

- Acum încep din nou sărbătorile!

Ori de câte ori se apropie Adventul, mi se pare că-1

aud pe tânăr făcând această afirmaţie.

La puţin timp după Crăciun a fost înghiţit şi el de

maşinăria războiului. A fost înrolat. Şi războiul a trecut

peste clădirea cercului nostru de tineret. A transformat-o

în ruine.

Când am ţinut din nou serbarea de Advent - în nişte

condiţii foarte precare - poştaşul ne-a adus o scrisoare de

la prietenul meu. Ne scria din Rusia. Din fiecare slovă a

scrisorii se simţea dorul de casă şi singurătatea. însă, în

scrisoare mai era scris ceva. Şi aceasta era bucuria că

acum încep din nou sărbătorile.

în duhul meu, scria el, sunt alături de voi şi cânt îm-

preună cu voi: El vine iar, El vine iar! Ce fericire negrăi-

tă. Se va sfârşi al nostru chin amar...

Anul următor, când am sărbătorit din nou Adventul,

nu a mai sosit nici o scrisoare de la el. Căzuse undeva în

îndepărtata Rusie.

Da, a căzut în mâna Mântuitorului lui, ştiind ca este

răscumpărat şi mântuit de El. Şi eu ştiu: când 1-a lovit

glontele fatal, pentru el a început adevăratul Advent.

Atunci, Mântuitorul lui a venit la el şi 1-a luat acasă, acolo

unde El pune capăt definitiv întregului nostru chin amar.

51

Debora în adăpostul antiaerian

Recunosc sincer - mi-a fost întotdeauna puţin frică de

mama B.. Căci ea îi suspecta pe preoţi că le lipseşte ade-

vărata râvnă pentru împărăţia lui Dumnezeu. Probabil că

în lunga ei viaţă a avut parte de multe experienţe.

Şi pentru că nu făcea parte dintre oamenii care să cri-

tice pe la spate, mă vizita din când în când şi-mi spunea

părerea ei sau îmi dădea sarcini. Acest lucru nu a fost în-

totdeauna uşor de suportat. însă adesea a trebuit să-i dau

dreptate. Şi dacă la sfârşitul discuţiei se ruga împreună cu

interlocutorul ei, atunci totul era în ordine. Rugăciunile ei

erau puternice: simţeai că te sperii de maiestatea lui

Dumnezeu. Din ele răzbătea o mare dragoste pentru

Domnul Isus şi pentru oameni. Te cutremurai de râvna ei

pentru împărăţia şi onoarea lui Dumnezeu.

La fel mi-o imaginez pe Debora, nevasta lui Lapidot,

care, judecător fiind în Israel, i-a bătut pe canaaniţi. Cei

care cunosc Biblia ştiu că, în Judecători 4, se vorbeşte

despre ea. Şi, stând alături de mama B., mă simţeam

asemenea lui Barac, despre care acelaşi capitol relatează,

că nu a avut o credinţă la fel de mare ca cea a Deborei.

Asupra oraşului nostru, Essen, s-a dezlănţuit groazni-

cul război al bombelor. Se repetau tot mai des nopţile de

spaimă, în care oamenii deznădăjduiţi rătăceau pe străzi

fără să ştie unde să se adăpostească din calea flăcărilor.

Sute de mii de oameni s-au refugiat la ţară. Când i s-a

făcut mamei B. aluzia să permită să fie evacuată, a refu-

zat pe scurt:

52

- Eu am o sarcină aici.

într-adevăr, a avut o sarcină! în acei ani de groază,

această femeie cu credinţă tare i-a ridicat pe mulţi!

într-o noapte s-a aflat din nou în pivniţă împreună cu

ceilalţi locatari ai casei. Erau oameni fără de Dumnezeu,

care nu o luau pe bătrână în serios.

Apoi a început atacul. Cine a trecut printr-un astfel de

atac, ştie ce chin înseamnă el pentru nervi: urletul bom-

belor explozive, şuieratul bombelor incendiare, bubuitul

asurzitor al exploziilor. Minutul se transformă în veşnicie.

Şi un astfel de atac dura adesea cincizeci de minute!

Oamenii din pivniţă ţipau. Se agăţau unii de alţii.în

orice clipă, beciul putea să devină un mormânt sau o în-

chisoare.

Atunci, una din femei a strigat deodată:

- Mama B.! Rugaţi-vă!

Mama B., care a stat până atunci liniştită, a izbucnit:

- Cum aş putea acum să-L chem împreună cu voi pe

Dumnezeul, pe care L-aţi dispreţuit până acum?

- Mama B., rugaţi-vă! a strigat femeia.

- O voi face, a spus mama B., dacă veţi vrea să-L că-

utaţi de acum înainte pe Domnul!

- Da, vom face lucrul acesta! s-a auzit din toate colţu-

rile pivniţei, în care groaza se generalizase. Lumina se

stinsese demult. Beciul se zguduia ca o corabie în furtună.

Bombele trosneau, urlau, şuierau. Aerul era pün de praf.

Oamenii se aflau cu adevărat în ghearele morţii.

- Da, vrem să-L căutăm pe Dumnezeu! au strigat oa-

menii. Duminica viitoare vom merge cu dumneavoastră

la biserică!

Şi atunci, această femeie săracă, bătrână şi slabă, dar

tare în credinţă şi căreia Dumnezeu ü dădea pace şi liniş-

te, s-a rugat cu putere şi alinare. A încredinţat beciul, îm-

preună cu toţi locatarii lui pierduţi, în mâna Domnului ei.

53

I-a mulţumit pentru prezenţa Lui şi I-a cerut ajutorul, pu-

terea şi mângâierea.

După această rugăciune a credinţei s-a lăsat tăcerea.

Oamenii au trăit ceva din pacea care întrece orice price-

pere.

Apoi, atacul a încetat în cele din urmă. Toţi s-au întors

tăcuţi în locuinţele lor -

Şi apoi a venit dimineaţa zilei de duminică. Mama B.

a mers de la uşă la uşă şi i-a invitat pe oameni la serviciul

divin:

- Mi-aţi promis că-L veţi căuta pe Domnul. Acum, ve-

niţi cu mine să ascultăm Cuvântul Lui!

Dar, în cele din urmă, a trebuit să meargă singură la

biserică. într-una din locuinţe, i s-atrântit uşa în nas. în

alta, s-au spus nişte scuze bâlbâite. în a treia a fost alun-

gată cu o înjurătură şi în a patra oamenii au râs pur şi

simplu de ea -

Paisprezece zile mai târziu: din nou o noapte de groa-

ză deasupra oraşului Essen! Din nou s-au aflat cu toţii în

pivniţă. Din nou s-a stins lumina. Din nou au urlat, au bu-

buit şi au şuierat bombele deasupra unui oraş în agonie.

Oamenii din beciul mamei B. au vrut să se ţină tari de

data aceasta. Le era puţin ruşine că data trecută le cedase-

ră nervii. Dar după ce a trecut o jumătate de oră şi spaima

a crescut tot mai mult, au renunţat să se mai ţină tare. Şi

atunci şi-au adus probabil aminte, cum li se liniştiseră ini-

mile în urma rugăciunii bătrânei femei.

Mama B. era doar din nou printre ei. Da, zăcea li-

niştită şi tăcută într-un colţ.

Şi atunci a căzut o bombă grea undeva foarte aproape.

Urletul ei se apropia tot mai mult... o clipă de spaimă...

apoi o bubuitură infernală, explozia... praf... aproape de a-

sfixiere.

Atunci, un bărbat a urlat îngrozit:

54

- Doamnă B.! Rugaţi-vă!

Şi i s-au alăturat toţi:

- Mama B.! Rugaţi-vă!

O clipă, s-a făcut tăcere. Se auzea numai zgomotul

atacului. Vocea mamei B. a răsunat apoi prin întuneric -

şi nu s-a putut deosebi dacă sună a dojana sau a tristeţe:

- Nu mai pot să mă rog cu voi. Voi îl dispreţuiţi pe

Dumnezeul meu!

Şi i-a lăsat pe oameni pradă groazei lor -

Debora în adăpostul antiaerian! -

Mai târziu, mama B. s-a îmbolnăvit grav de cancer. A

zăcut mult timp în spital. Apoi, bătrâna văduvă a fost tri-

misă acasă, fără nici o şansă de însănătoşire.

La puţin timp după aceasta am întâlnit-o pe stradă.

Era - ca de atâtea ori - pe drumul dragostei. Nu putea să

renunţe să nu-i urmărească pe oamenii faţă de care avea o

sarcină.

Am fost îngroziţi:

- Mama B.! Sunteţi bolnavă! Trebuie să fiţi în pat! Ca-

re este starea cancerului?

A dat puţin enervată din mână şi a spus foarte liniştită:

- Ce mă interesează pe mine cancerul meu?

Aşa a rămas tare şi puternică, până când Domnul a

chemat-o acasă, în odihna copiilor lui Dumnezeu. Noi, în-

să, am jelit o mamă în Israel.

55

Sinagoga

Dumnezeu are uneori predicatori ciudaţi şi bizari. în

Evanghelia sa, Luca relatează că, în ceasul morţii, un

criminal răstignit a ţinut de pe cruce o predică remarca-

bilă.

Şi Vechiul Testament ne povesteşte că o dată ar fi pre-

dicat chiar şi un măgar.

Unii nu cred această relatare. Eu o cred. Căci ştiu că

Dumnezeu îşi alege uneori predicatori ciudaţi ai adevă-

rului Său.

Dintre aceştia, pentru mine este remarcabilă o mare

clădire moartă şi arsă. Ori de câte ori trec pe lângă ea, ca-

sa aceasta începe să-mi ţină o predică. Şi ştiu că o noapte

întreagă a predicat multor sute de oameni.

Această clădire ciudată, care predică, se află în mijlo-

cul unui mare oraş din regiunea Ruhr.

Aici trebuie că a existat odată o comunitate bogată de

evrei, de au putut să-şi construiască o sinagogă atât de

grozavă. Este o construcţie imensă, cu boltă, din piatră!

Cu mulţi ani în urmă am văzut clădirea pe dinăuntru.

Splendoarea dinăuntru corespundea în întregime exterio-

rului minunat. Se vedea că această clădire a fost proiec-

tată şi construită de un mare artist.

Apoi a urmat acea zi groaznică, care va rămâne secole

de-a rândul o pată neagră asupra istoriei ţării noastre; zi-

ua, în care poporul german a uitat dintr-o dată că a avut

un Luther, un Kant, un Bach, un Goethe, deoarece a făcut

un salt uriaş din secolul al XX-lea înapoi în Evul Mediu...

56

Gloata vuia; magazinele evreieşti erau jefuite, locuin-

ţele evreilor demolate, oamenii nevinovaţi călcaţi în pi-

cioare, omorâţi şi împuşcaţi...

O mulţime sălbatică a năvălit şi în minunata sinagogă

şi i-a dat foc. Ceea ce a fost inflamabil a căzut pradă flă-

cărilor. Dar la urmă a rămas numai imensa clădire cu

boltă - acum atât de goală. Blocurile mari de piatră au re-

zistat la foc.

Clădirea a început atunci să fie penibilă. încă nu vor-

bea. Dar în tăcerea ei moartă a început să-i neliniştească

pe oameni. Difuzoarele urlau despre civilizaţia germană -

şi aici era această casă! Deasupra intrării se putea citi:

Casa Mea va fi o casă de rugăciune pentru toate popoa-

rele! Stătea cu zidurile înnegrite de fum, cu golurile fe-

restrelor... în timp ce difuzoarele vesteau că armatele

germane ar fi înaintat acum spre Rusia, ca să răspândeas-

că civilizaţia germană...

Se vorbea tot mereu că această casă ar trebui demola-

tă. Dar - nu s-a ajuns la aceasta. Era, de parcă pierise cu-

rajul de a mai pune încă o dată mâna pe această imensă

clădire tăcută.

Şi sinagoga tăcea - tăcea - de parcă ar fi aşteptat ziua

în care să poată vorbi. Şi ea a sosit!

în marele oraş, această zi a început ca oricare alta.

Negustorii s-au dus la prăvăliile lor, gospodinele au spălat

sau au stat la coadă în faţa magazinelor în care mărftuile

erau deja tot mai puţine; minerii au coborât în subteran şi

alţii au ieşit la suprafaţă... Totul a fost ca de obicei. Aşa a

trecut ziua. A sosit seara. Străzile zăceau în întuneric.

Toate casele erau întunecate, toate luminile stinse. Era

doar război şi bombele căzuseră doar deja destule peste

oraş.

La ora 21 au urlat sirenele. Oamenii au năvălit în be-

ciuri...

57

Şi atunci a urmat groaza!

Primul mare atac cu covor de bombe şi foc de su-

prafaţă. Oamenii din beciuri au simţit dogoarea îngrozi-

toare. Au dat buzna afară. Nu! Mulţi nu au mai reuşit să

iasă. Au găsit căile de acces blocate cu dărâmături şi au

ars de vii...

Dar cei care au ieşit afară au fost îngroziţi. De jur îm-

prejurul sinagogii erau străzi înguste cu multe locuinţe. Şi

acum totul era o mare de flăcări. Oriunde te întorceai -

foc! foc! Acest incendiu îngrozitor îşi crea singur curentul

de aer care răspândea focul mai departe.

Oamenii s-au învelit în cârpe ude şi au pornit să caute

undeva un adăpost. Dar au găsit străzile blocate cu dărâ-

mături. Fumul le tăia respiraţia. Câte unul leşina pe trotu-

ar şi era zdrobit de zidurile care se prăbuşeau, era asfixiat

de fum sau ars de foc.

Cei care reuşeau să răzbească mai departe căutau cu

ochii înnebuniţi de frică un loc, care să le ofere un scut în

faţa focului. Au găsitnumai unul: sinagoga imensă, goală,

care arsese demult. în noaptea aceea de groază, sute de

oameni au găsit acolo salvarea.

Au stat acolo, foarte înghesuiţi şi tremurând, pe po-

deaua goală, în timp ce afară moartea făcea ravagii. Au

stat acolo şi nu au putut să fugă altundeva atunci când si-

nagoga a început să le predice.

A fost o predică îngrozitoare. A constat dintr-o singură

afirmaţie:

- Nu vă amăgiţi! Dumnezeu nu se lasă batjocorit. Ceea

ce seamănă omul aceea va secera.

Printre ei a mai fost câte unul care a participat în acea

zi de primăvară la incendierea sinagogii. Şi ceilalţi s-au

uitat curioşi, poate au râs. în mod sigur au tăcut. Dar - ci-

ne s-a gândit la Dumnezeu, la Dumnezeul care nu tace?!

Atunci, focul a muşcat numai din această clădire. Acum,

58

oraşul murea în flăcăii... Şi tocmai această clădire era un

loc de adăpost!

Sinagoga a predicat. Şi chiar cel mai împietrit om a

auzit în acea noapte de groază predica ei:

- Nu vă amăgiţi! Dumnezeu nu se lasă batjocorit...

însă istoria nu s-a terminat încă. Printre cei care s-au

refugiat aici, a fost un om, căruia sinagoga i-a ţinut o pre-

dică deosebită.

A fost un om simplu, care câştiga un salariu de mize-

rie într-o mină de cărbune. Dar el făcea parte dintre acei

oameni, despre care Domnul Isus spune că sunt bogaţi în

Dumnezeu.

Acest bărbat s-a aflat în mijlocul mulţimii tulburate şi

nici nu a fost mirat, nici neliniştit. Nu a fost mirat, deoa-

rece ştia demult din Cuvântul lui Dumnezeu că acest po-

por se îndreaptă spre o pedeapsă groaznică. Şi nu a fost

neliniştit pentru că avea pace cu Dumnezeu.

Aşa că stătea într-un colţ, după ce ü ajutase pe mulţi.

Era obosit. Dar nu se putea dormi.

Şi atunci, sinagoga a început să-i ţină o predică deose-

bită. Ea 1-a întrebat:

- Ştii şi tu de ce sunteţi aici la adăpost de foc?

Şi el a răspuns:

- Da, pentru că aici focul şi-a făcut deja o dată de cap

şi a mistuit tot ce a fost inflamabil.

- Ştii şi că mai există încă un alt foc groaznic, a între-

bat sinagoga, în afară de cel de care vă adăpostiţi voi aici?

- Ştiu prea bine, a spus bărbatul, acesta este focul în-

grozitor al judecăţii şi al mâniei lui Dumnezeu, care se va

aprinde într-o zi împotriva tuturor păcatelor şi nelegiuiri-

lor oamenilor.

- Atunci ştii deja multe! a spus sinagoga. Dar, crezi că

vei găsi şi atunci un adăpost, când se va aprinde acel foc?

Crezi că va exista şi atunci un astfel de loc, care să poate

59

să ofere un adăpost, pentru că focul trecuse deja odată

peste el?

Bărbatul a zâmbit acum în mijlocul acelei mulţimi

speriate şi întristate şi a spus:

- Oh, ştiu unde vrei să ajungi. Da, există un singur loc

peste' care a trecut deja focul mâniei lui Dumnezeu şi care

oferă de aceea un adăpost: acest loc este crucea lui Isus de

la Golgota.

- Ai dreptate! a spus sinagoga. Uită-te la mine! Cât de

adăpostiţi sunteţi aici, între zidurile mele, pentru că am

trecut deja o dată prin foc. Şi la fel de adăpostiţi sunt oa-

menii la crucea lui Isus. Cum a mai ars focul acolo, atunci

când Isus a strigat: Dumnezeul Meu, Dumnezeul Meu!

Pentru ce M-ai părăsit? Acum, acolo omul este pe veci la

adăpost de judecata lui Dumnezeu.

Atunci, omul simplu s-a bucurat că ştia de acest adă-

post veşnic. Apoi, s-a făcut comod, atât cât se putea în

acea mare înghesuială şi a adormit - s-a odihnit în pace şi

mângâiat, ca un copil la pieptul mamei lui.

Şi totuşi, Crăciun!

- Crăciun?! Nici vorbă! Anul acesta n-o să avem nici

un Crăciun! a spus femeia amărâtă.

- Dar, de ce nu?

- Anul acesta am primit vestea că soţul meu a murit în

lagărul de deţinuţi din Rusia. Acum locuiesc cu cei doi

copii într-o camera. Bani nu sunt, ca să putem cumpăra

ceva. Nu ne ajunge nici cât să trăim... Femeia îşi şterge

supărată lacrimile... Nici vorbă, anul ăsta nu vom avea

nici un Crăciun.

60

- Atunci trebuie să vă povestesc o mică întâmplare.

Aveţi timp cinci minute?

Femeia face un semn şi îşi şterge din nou lacrimile pe

care nu şi le poate stăpâni.

- Ştiţi că am trăit tot războiul aici, în regiunea Ruhr-

ului. A venit atunci Crăciunul anului 1944. Locuinţa

noastră arăta jalnic. Ferestrele erau astupate precar cu

carton şi vată de sticlă. Vântul bătea a jale prin ele. Ei bi-

ne, cu toate acestea am vrut să sărbătoresc Crăciunul cu

copiii mei. Brazi de Crăciun nu se găseau de cumpărat;

aşa că dimineaţa am plecat cu bicicleta în pădure să-mi

iau singur un brăduleţ. Din păcate, acest lucru era interzis.

A apărut un pădurar care mi-a spus acest lucru şi m-a tre-

cut pe o listă.

Am plecat trist acasă. Dar am avut noroc. Căci după-

amiază a trecut pe la noi un polonez - ştiţi, un poştaş - şi

mi-a oferit un brad spre vânzare. Nu l-am întrebat de un-

de-1 are.

Şi atunci, în locuinţa noastră rece ca gheaţa, am im-

provizat ceva. A fost destul de jalnic, căci nu se mai putea

cumpăra nimic. Dar aşa, câteva mărunţişuri, tot am reuşit

să adunăm. Şi am aprins şi vreo două, trei lumânări.

Totuşi, a fost destul de festiv.

Dar tocmai când am vrut să începem să ne bucurăm,

au urlat sirenele. Totul a mers extrem de rapid. Curând a

urlat deja atac aerian grav! Copiii mei au luat-o la fugă

spre buncăr. Eu am mai reuşit numai să sting lumânările.

Apoi am fugit şi eu afară, în noapte. Deasupra mea zbu-

rau deja avioanele inamice. Am fugit ca să-mi scap viaţa.

Dar apoi m-am oprit. Căci am observat că atacul era

destinat oraşului vecin. Atunci, pomii de Crăciun au venit

direct din cer. Aşa numeam noi rachetele trasoare, cu care

aviatorii îşi marcau ţinta. Am fost singur, singurel pe stra-

da pustie. Pământul se cutremura şi se zguduia de lovitu-

61

rile bombelor. Şi pe cer, de jur împrejur, se vedeau acei

groaznici pomi de Crăciun, care însemnau moartea. A-

tunci m-a copleşit toată jalea acestei sărmane omeniri. M-

am simţit atât de părăsit şi de pierdut. îmi venea să urlu

de atâta suferinţă.

Deodată -, da, deodată s-a întâmplat că am auzit înge-

rul lui Dumnezeu strigând pe câmpia Betleemului: Astăzi

vi s-a născut un Mântuitor!

- Este adevărat! m-am gândit. Da, acest lucru mai este

şi azi adevărat! Şi apoi nu mi-a fost ruşine că mi-au dat

lacrimile de bucurie. Mie! Mie mi s-a născut un Mântui-

tor, Cristos, Salvatorul a venit! striga inima mea neînce-

tat. Şi m-am înveselit şi m-am bucurat atât de mult de

aceasta, că nici nu am cuvinte să vă spun.

După ce a trecut atacul, ai mei au ieşit din buncăr. Şi

atunci ne-am adunat şi am cântat împreună: ... lumea era

pierdută, Cristos S-a născut! Bucură-te, creştine! Am cân-

tat de au răsunat pereţii.

Vedeţi dumneavoastră, de Crăciun nu avem nevoie

decât de Mântuitorul. Toate celelalte sunt adausuri. Şi da-

că acestea lipsesc - cui îi pasă? Lucrul principal este ca

lucrul principal să rămână principal! spune întotdeauna

prietenul meu...

Aşa că vă spun totuşi: Vă doresc un Crăciun binecu-

vântat!

Mătuşa Regine

- O, ce soare minunat! Vreau efectiv să ies afară, în

natură! am strigat într-o frumoasă dimineaţă de martie.

Unde aş putea să mă duc? mi-am întrebat familia.

62

- Mai fă-i din nou o vizită mătuşii Regine! Nu mai

ştim de mult timp nimic de ea, şi-a dat cu părerea soţia

mea.

A fost o idee bună. Mătuşa Regine era o femeie groza-

vă: deşteaptă, cultă, evlavioasă, sinceră - pe scurt, te ale-

geai cu ceva petrecând timpul împreună cu ea.

Această mătuşă locuia în Wuppertal. Cu bicicleta se a-

jungea acolo într-o oră bună; pe drum, priveliştea munţi-

lor era frumoasă şi, în plus, mai făceam şi un lucru util.

Mătuşa avea să se bucure negreşit, dacă aveam să mă in-

teresez ce mai face.

Aşa că am plecat sub razele frumoase de soare.-

Şi apoi m-am aflat în faţa casei mătuşii mele şi am

bătut la uşă.

Nici un glas, nici un răspuns. Am bătut mai tare.

în sfârşit, s-a deschis o fereastră, o femeie s-a uitat la

mine şi mi-a comunicat că mătuşa ar fi bolnavă şi s-ar

afla la spital.

Biata mătuşă bătrână şi singură! Are nevoie de mine!

întreb care este drumul spre spital.

Şi apoi stau în faţa patului pacientei. Văd imediat că

situaţia ei este gravă. Arată foarte rău. Dar am bătut atâta

drum. Nu vreau să fi venit chiar degeaba! Şi dacă nu pu-

tem să conversăm, vreau cel puţin să-i împărtăşesc din

Cuvântul lui Dumnezeu.

Aşa că îi iau mâna slabă şi palidă, mă aplec spre ea şi

spun încet mesajul minunat al Psalmului 23:

- Chiar dacă trec prin valea umbrei morţii, nu mă tem

de nici un rău, căci Tu eşti cu mine. Toiagul şi nuiaua Ta

mă mângâie.

Atunci dă tristă din cap şi-mi arată cu mâna urechile,

înţeleg: aude atât de greu, încât trebuie să vorbesc mai ta-

re. Aşa că îi urlu încă o dată versetele în ureche. Dar ea

dă din cap. Nu a înţeles.

63

O clipă, sunt descumpănit. Să fi fost toată călătoria

mea în zadar?

Apoi, mi-a venit o idee: rup o foaie din carneţelul meu

de notiţe şi scriu versetul mare şi clar. Ea ia foaia, încear-

că să citească - nici aşa nu merge. Ochii ei abia mai văd.

Cu greu, se ridică în pat, ia o lupă de pe noptieră şi în-

cearcă să descifreze ce i-am scris.

încearcă! Dar nu reuşeşte. Şi cu un gest deznădăjduit

lasă să-i cadă din mână foaia şi lupa şi se culcă din nou pe

pernă...

Mie vor să-mi dea lacrimile: Ce groaznică este starea

aceasta! înţeleg că această femeie este ca şi zidită de vie.

Nu mai răzbat în ea nici un sunet şi nici o veste. Şi

aceasta când duhul ei mai este încă atât de viu şi de activ!

Atunci a spus cu voce înceată:

- Da, sunt o biată fiinţă. Nu mai pot să văd şi nici să

aud... Şi apoi, după ce a respirat adânc: Dar îl am pe

Mântuitorul! Şi cine-L are pe Mântuitorul are destul.

Obosit, plec cu bicicleta acasă. Dar în inima mea este

mare bucurie: cât de bogaţi ü face Domnul Isus pe cei ca-

re sunt ai Lui! Şi dintr-o dată înţeleg pentru ce mi-a fost

hărăzit să fac această călătorie: am vrut să mângâi o fe-

meie în vârstă şi ea m-a mângâiat într-un mod atât de mi-

nunat.

Peste zece ani...!

Zăvorul celulei mele de închisoare a fost tras. Uşa s-a

deschis dintr-o smucitură.

- Afară, la interogatoriu!

Am fost dus din nou de-a lungul coridoarelor lungi la

birourile Gestapo-ului.

64

Eram atât de nedescris de obosit. Ce mai vor oare

acum de la mine? Ah, ştiam foarte bine: vroiau să stoarcă

de la mine mărturisiri despre biserica luptătoare din sub-

teran. Iar mie îmi era imposibil să-mi trădez fraţii.

Asta ţinea deja de săptămâni întregi: aşteptarea chinu-

itoare în celula îngustă şi interogatoriile şi mai chinuitoa-

re.

Puţin mai târziu m-am aflat în faţa călăilor mei. Cât de

bine am ajuns acum treptat să cunosc aceste trei feţe din

spatele mesei late! Aceste feţe palide, ofilite, neînsufleţite

şi crude!

Dar - o, ce minune - astăzi, pe aceste fizionomii se ve-

de un zâmbet prietenos. M-am speriat: ce vrea să însemne

aceasta? Şi apoi mi s-a oferit chiar şi un scaun! Asta a fost

ceva nou. Trebuia oare ca pâinea caldă să obţină acum

ceea ce biciul nu a reuşit să obţină? în lăuntrul meu, m-

am pus în gardă.

Şi apoi, unul din cei trei a început:

- Vă supraveghem acum deja de-o vreme. Şi astfel am

observat că nu sunteţi un om chiar atât de rău. Numai că...

Şi-a dres glasul. Şi am ştiut: acum urmează problema!

A continuat:

- Numai că - sunteţi pe o cale greşită.

- Desigur!

- Da, acum trebuie să înţelegeţi încet că această profe-

sie este complet depăşită, ui viitor, nu vom mai avea ne-

voie de pastori cu tineretul.

Trebuie că am afişat o expresie cam mirată. Aşa că s-a

simţit obligat să-mi explice problema ceva mai clar:

- în ziua de azi, avem o nouă concepţie despre lume şi

viaţă. S-a terminat cu creştinismul. Vă spun: peste zece

ani, nici un tânăr din Germania nu va mai ştii cine este

acest Isus imaginar al dumneavoastră! Vom avea noi grijă

de aceasta!

65

Şi apoi a urmat o propunere prietenească: să-mi aleg o

altă profesie. Ei doreau să mă ajute cu plăcere. Da, mi-au

făcut chiar tot felul de oferte. A fost emoţionant modul în

care aceşti oameni duri se gândeau la viitorul meu.

Din păcate, nu am fost în stare să accept astfel de

oferte prieteneşti. Aşa că, în cele din urmă s-au enervat şi

eu m-am întors de-a lungul coridoarelor lungi - în celulă.

A fost o seară grea!

- Peste zece ani, nici un tânăr nu va mai ştii cine este

Isus!

Auzeam tot mereu această afirmaţie grea. De ce să nu

se împlinească? Dumnezeu poate să ia Evanghelia de la

un popor! Dar - ce întuneric va începe atunci în mijlocul

poporului meu! -

Este un lucru straniu, când oamenii afirmă cu o ase-

menea siguranţă ceva despre viitor. Unul din semnele ca-

racteristice ale acelor vremuri ciudate ale celui de-al trei-

lea Reich a fost că fiecare om, începând de la Führer, pâ-

nă la cel mai mărunt funcţionar, prevedea viitorul cu o si-

guranţă de-a dreptul uimitoare. Numai că - deasupra tutu-

ror acestora plana mesajul din Psalmul 2: Cel care sade în

ceruri râde, Domnul îşi bate joc de ei...

în acea oră neagră a serii, în celula mea din închisoare,

nu am auzit însă acest râs mângâietor. Credinţa mea a

fost atât de slabă. A auzit numai râsul batjocoritor al ia-

dului:

- Peste zece ani, nici un tânăr nu va mai ştii cine este

Isus!

Dumnezeu face însă mai mult decât poate să priceapă

credinţa noastră!

S-a întâmplat şapte ani mai târziu, într-o duminică a

anului 1945.

Razele strălucitoare ale soarelui m-au trezit dis-de-

dimineaţă. Imediat am început să mă gândesc la situaţia

66

noastră prezentă, ceea ce a declanşat în mine cele mai

contradictorii sentimente: onoarea şi demnitatea poporu-

lui meu erau pierdute! Oraşele, în special oraşul Essen,

căruia îi dedicasem munca vieţii mele, erau distruse!

Vechea şi draga mea biserică era o ruină! Casa mea

arsese! Fiul meu era îngropat undeva, în Rusia! Foamea

bântuia peste tot! Oh, cum am mai răbdat de foame în a-

cele zile! Dar - a fost un lucru minor în comparaţie cu ne-

cazul nespus: floarea tineretului nostru era moartă, jertfită

pentru visele nebune ale unor politicieni!

Şi totuşi - războiul s-a terminat. S-a terminat cu nop-

ţile cu bombardamente. S-a terminat cu distrugerile inu-

tile. S-a terminat - am răsuflat - cu chinurile Gestapo-ului.

S-a terminat cu toate interdicţiile fără sens pentru lucrarea

noastră cu tineretul...

Dintr-o dată, în mijlocul meditaţiilor mele, a răsunat o

melodie nespus de veselă. Undeva, pe afară, trece o fanfa-

ră şi cântă:

, Jeşi afară, inima mea şi caută bucuria

ti această frumoasă zi de vară..."

Nu mai rezist să stau în pat. Sar la fereastra deschisă!

Ce privelişte copleşitoare: înălţimile împădurite ale

Siegerland- ului în strălucirea soarelui de dimineaţă. O,

văi largi, o, înălţimi! Tu, frumoasă pădure...! Fereastra

mea este ca un foişor, de unde privirea răzbate departe,

departe peste ţară. -

Dar apoi privirea îmi este prinsă de ceea ce se petrece

sub fereastra mea: pe aici trece şoseaua mare de la Siegen

spre Dillenburg. Şi pe această şosea trece un alai: în faţă

fanfara. Plină de bucurie cântă cântarea de vară a lui Paul

Gerhardt:

„Eu însumi nu pot şi nu vreau să mă odihnesc,

Marea lucrare a marelui Dumnezeu

îmi trezeşte toate simţurile..."

67

După fanfară vin bărbaţi tineri. Nu sunt încă prea

mulţi!

Majoritatea mai sunt încă ţinuţi prizonieri. Şi cât de

mulţi nu se vor mai întoarce niciodată acasă! Dar acest

grup de 20 de bărbaţi face totuşi ca inima să tresalte.

Şi apoi vin băieţii. Şi apoi fetele. Şi apoi - într-o gră-

madă foarte neordonată - bărbaţi, femei şi copii mici.

Deasupra întregului alai pluteşte o bucurie de nedes-

cris! Ani de-a rândul, aceste sărbători creştine fuseseră

interzise. Oamenii se adună din nou pentru prima dată!

Tocmai sub fereastra mea, alaiul vesel s-a lovit de o

altă mulţime de oameni, care vine de după curbă, dinspre

Siegen. Fanfara se întrerupe, rândurile se destramă. Tine-

retul se salută cu bucurie. Mie mi se pare că visez. -

Dar, acum când scriu, de atâta bucurie la amintirea

acelei zile măreţe, îmi dau seama că am cam luat-o razna.

Şi bietul cititor nici nu mai ştie despre ce este vorba, de

fapt.

Litre Siegen şi Dillenburg, şoseaua trece peste unul

din locurile cele mai înalte ale acestui ţinut muntos. Oa-

menii îl numesc Rodgen. Acolo se află numai câteva ca-

se: două gospodării ţărăneşti, un sanatoriu, o casă parohi-

ală şi o biserică minunată, foarte veche şi foarte mare.

în secolul trecut, în regiunea aceea, Dumnezeu a făcut

treziri mari. Şi până în ziua de azi, Siegerland-ul evlavios

este cunoscut prin viaţa spirituală activă. Aceasta s-a vă-

zut şi la serbările misionare de pe Rodgen, la care, în anii

trecuţi, s-au adunat întotdeauna foarte mulţi tineri.

Aceasta i-a indispus pe cei care au deţinut puterea în

cel de-a treilea Reich. Aşa că serbările au fost interzise.

Acum, cătuşele au căzut. Pentru prima dată se serba

din nou serbarea misionară a tineretului de pe Rodgen!

Această veste a trecut ca un foc prin ţară: Serbarea mi-

sionară a tineretului de pe Rodgen! Şi poporul a dat nă-

68

vală! Şi tot necazul vremii, toate grijile şi lipsurile au dis-

părut în bucuria de nedescris care planează asupra popo-

rului lui Dumnezeu atunci când se adună.

Aceasta am văzut de la fereastra casei parohiale, situ-

ată pe o înălţime. Oamenii veneau pe toate drumurile.

Din toate direcţiile răsunau fanfare!

M-am îmbrăcat într-o clipă! Şi am coborât imediat!

Când am văzut-o pe tânăra soţie a preotului, mi-a trecut

un junghi prin inimă. Necazul vremii şi-a trimis şi aici

sohl negrii: preotul căzuse în Rusia. Tânăra femeie îşi de-

pusese probabil deja dis-de-dimineaţă suferinţa la tronul

îndurării. Şi acum se bucura cu cei care se bucurau.

Ce mai învălmăşeală sub bătrânii copaci din faţa casei,

în grădina casei parohiale, la marginea pădurii, pe câm-

pii!

Un diacon s-a năpustit spre mine:

- Biserica este mult prea mică pentru serviciul divin

festiv!

Am studiat problema. Da, ce era de făcut?

în spatele bisericii, câmpia urca în pantă lină muntele.

- Dacă deschidem toate geamurile, atunci poporul

poate sa se adune pe câmpie şi să participe la serviciul di-

vin!

Da, să se deschidă geamurile! Un lucru nu chiar uşor.

Erau vechi de câteva sute de ani. Primul geam s-a făcut

ţăndări.

- Nu-i nimic! a spus zâmbind diaconul. în mod sigur,

nu era întotdeauna atât de mărinimos. însă azi! -

Nu voi uita, cât voi trăi, acest serviciu divin. Abia am

avut loc să ajung la masa pregătită pentru Cina Domnu-

lui, de unde avea să se facă citirea Scripturii. Tineretul se

înghesuia pe toate culoarele. Şedeau în galerii şi pe trep-

tele amvonului, nerăbdători. Şi afară, era ca un covor

pestriţ - tineretul în floare!

69

Atunci au început să cânte fanfarele. Plină de putere a

răsunat cântarea minunată a lui Tersteegen:

„Doamne mare, Te slăvim,

Ne-nchinăm puterii tale..."

Şi atunci, exact în clipa aceea, m-au năpădit amintiri-

le. M-am văzut din nou în acel birou sinistru, am văzut

feţele goale, ofilite, crude:

- Peste zece ani, nici un tânăr nu va mai ştii cine este

acest Isus imaginar al dumneavoastră.

, Aceşti tineri cântau însă aici:

Cerul se-nchină cu noi,

Şi-Ţi înalţă osanale.

Mare este slava Ta,

Şi în veci va fi aşa."

Tinerii au privit puţin miraţi cum predicatorul serbării

îşi şterge lacrimile, pe care pur şi simplu nu le poate opri.

Abia am reuşit să termin de citit Scriptura:

-... Şi-a ridicat mâinile şi i-a binecuvântat. Pe când îi

binecuvânta, S-a despărţit de ei şi a fost înălţat la cer.

Atunci a început să cânte corul şi a cântat cântarea

psalmistului:

Când a adus Domnul înapoi pe prinşii de război ai

Sionului, parcă visam. Atunci gura ne era plină de strigăte

de bucurie şi limba de cântări de veselie...

Cântarea ne-a emoţionat pe toţi. Şi această mare mul-

ţime de oameni a bănuit puţin din ceea ce va fi în lumea

nouă viitoare, acolo unde odată vor cădea toate cătuşele...

„... când eliberat de suferinţă

îi voi vedea Faţa."

70

Dezrădăcinaţii

1. Sarea pământului

Când m-am aflat la amvon, mi-a sărit în ochi faţa unui

tânăr: palida, cu cearcăne negre, - faţa tipică a unui miner.

L-am văzut şi în duminicile următoare, - acum chiar

însoţit de alţii. Aşa că într-o duminică, după serviciul di-

vin, am intrat în vorbă cu el. Am aflat că provine dintr-o

regiune din răsărit, că este singur pe lume şi că acum lo-

cuieşte într-unui din căminele mari, în care multe sute de

tineri mineri şi-au găsit un fel de patrie.

- Faceţi-mi o vizită! Şi camarazii mei s-ar bucura!

într-o zi, m-am aflat în faţa imensei clădiri din cără-

midă, în care locuiau şase sute de bărbaţi tineri. în spatele

clădirii se înălţa tumul de extracţie de transport al minei;

în rest, se vedeau grădini îngrijite şi blocuri neîngrijite cu

locuinţe de închiriat.

Am intrat pe poarta mare. Din magherniţa portarului,

o voce răguşită m-a întrebat unde vreau să merg. Aici nu

poate să intre oricine.

Puţin speriat, am vrut să-i explic, când cineva m-a

bătut pe umăr:

- într-adevăr! Ăsta-i preotul Busch! Na, asta-i grozav

că vă interesaţi o dată şi de noi!

Am aflat că bărbatul îndesat era administratorul clădi-

rii. Când i-am explicat, că vreau să vizitez un tânăr miner,

a râs cu tâlc şi mi-a spus:

- Aici, în casă, sunt băieţi duri. Cred că vă puteţi

aştepta la tot felul de lucruri.

71

Omul a spus adevărul. Am avut parte de tot felul de

lucruri.

Prietenul meu locuia în camera 23. Când am deschis

uşa, mi-am amintit de vremea în care, tânăr soldat fiind, a

trebuit să locuiesc într-o cazarmă. Acest miros de aer con-

sumat, de sudoare, brânză, ţigări şi ciorapi! în mijloc, o

masă imensă. De jur împrejur, la perete, dulapuri de fier

şi paturi de campanie.

Prietenul meu a fost puţin tulburat când a primit o ase-

menea vizită nobilă. Iar ceilalţi tineri s-au uitat curioşi şi

sceptici la mine. în acel moment, mi-am dat seama dintr-

o dată că aceşti bărbaţi tineri trăiau într-o cu totul altă lu-

me decât a mea: din adolescenţă, viaţa lor a fost o viaţă de

cazarmă: muncă, armată, război, prizonierat, cămin de

mineri! Nici măcar nu mai ştiau cum este viaţa de fami-

lie. Nu aveau habar cum arată o viaţa pe care ţi-o poţi fă-

uri singur. Şi, în primul rând - nu ştiau ce înseamnă inti-

mitatea! Desigur, în esenţă, toţi erau oameni extrem de

singuri - oameni singuri, care nu sunt niciodată singuri!

A trebuit să sparg gheaţa. Am reuşit. Şi curând ne-am

aflat în jurul mesei mari, la o discuţie plăcută.

- Spuneţi-mi, cum se face că aţi ajuns la serviciul meu

divin, l-am întrebat pe tânărul meu prieten.

Mi-a răspuns fără reţineri:

- în Silezia, am fost cândva membru al Asociaţiei

creştine a tinerilor bărbaţi. Şi atunci m-am hotărât să-I

aparţin Domnului Isus. Când am venit în Essen, m-am

interesat unde s-ar putea asculta aici Cuvântul lui Isus. Şi

aşa am ajuns lângă amvonul dumneavoastră.

Am fost de-a dreptul mirat, că nimeni nu a făcut mu-

tre. Cine cunoaşte atmosfera dintr-o astfel de cameră co-

mună, ştie că Numele lui Isus dă naştere întotdeauna la

împotrivire, batjocură şi râsete. Dar aici nu a urmat nimic

72

din toate acestea. A fost de-a dreptul ciudat. Aşa că i-am

întrebat pe ceilalţi:

- Da, şi ce părere aveţi dumneavoastră despre aceasta?

O clipă a fost tăcere. Apoi, a luat cuvântul un lungan:

- Păi, vrem să v-o spunem liniştiţi! La început, ne-am

enervat foarte tare când am aflat că prietenul nostru mer-

ge la biserică. Pentru asta trebuia să se scoale şi foarte de-

vreme, aşa că ne deranja încontinuu.

- Da, da, a dat altul din cap, i-am făcut viaţa amară.

Acum putem să vorbim liniştiţi despre aceasta. Am arun-

cat întotdeauna cu cizmele după el. Dar nu l-am putut

opri.

- Dimpotrivă! a intervenit altul. Ne-a invitat mereu să

mergem cu el. Lucrul acesta nici nu intra în discuţie. Dar

- de Crăciun - dis-de-dimineaţă - ne-a spus - că merge la

serviciul divin de Crăciun. Şi - păi, da - ştiţi cum e, Cră-

ciunul este ceva deosebit. Pe scurt, ne-am dus cu toţii.

M-am mirat.

- Şi de atunci sunteţi lăsat în pace? l-am întrebat pe

tânărul meu prieten.

Atunci, faţa lui s-a luminat într-un mod de nedescris:

- Acum vin şi ei cu mine! a spus vesel. Şi toţi acei

bărbaţi duri m-au privit tulburaţi, de parcă ar fi ieşit la

lumină cine ştie ce fapt necurat.

Eu l-am privit însă pe tânărul meu prieten. Şi prin

gând mi-au trecut cuvintele lui Isus:

Voi sunteţi sarea lumii! Voi sunteţi lumina lumii! O

cetate aşezată pe munte nu poate să rămână ascunsă.

2. O întrebare neliniştitoare

Nu am reuşit să scap chiar atât de uşor pe cât m-am

aşteptat:

73

- Ar trebui să-i vizitaţi o dată şi pe camarazii noştri de

alături!

M-au condus în camera de alături - şi m-au lăsat sin-

gur. Mi-a venit să zâmbesc: tinerii îşi cunoşteau vecinii.

Şi erau desigur curioşi ce vor spune aceştia de vizita unui

preot. Dar li s-a părut totuşi mai nimerit, să-1 lase pe preot

să se descurce singur.

Iată-mă, deci, într-o cameră mare, locuită de şaispre-

zece tineri. Unul îşi sorbea supa la masă. Altul tocmai se

pregătea să iasă în oraş (Mă duc numai la un film!), un al

treilea sta întins pe pat şi povestea bancuri murdare... pe

scurt, toţi erau ocupaţi, atât de ocupaţi, încât au ridicat

privirile abia când am păşit prin cameră. Şi apoi, fiecare

şi-a văzut de treabă, de parcă nici nu aş fi fost prezent.

O situaţie stânjenitoare! Trebuia să-i pun capăt.

- Bună ziua, domnilor! strig cu toată sinceritatea pe ca-

re o am la dispoziţie. Dar salutul meu bineintenţionat ră-

mâne fără nici o reacţie. Tânărul, care-şi mănâncă supa

dintr-un blid de tablă, îşi ridică privirea nespus de indife-

rent şi - mănâncă mai departe. Cel de la fereastră, care

tocmai îşi răsuceşte o ţigară, nu a auzit în mod sigur ni-

mic... Şi mă simt ca un - cum să vă spun? - ca un viticul-

tor mândru de vinul lui, care-i oferă din greşeală un pahar

de vin unui om care a făcut un legământ să nu pună alcool

în gură.

Încep să mă simt prost. Hotărât, iau loc pe scaun în

faţa celui care-şi mănâncă supa:

- De unde sunteţi?

- Din nordul Sileziei!

-Şi rudele?

- Toate moarte! Discuţia s-a încheiat.

Mă adresez altuia:

- Şi de unde sunteţi dumneavoastră?

- Din estul Prusiei!

74

- Mai aveţi rude?

- Mama locuieşte în est!

îl întreb pe altul:

- De unde sunteţi?

- Sunt din Bavaria. Părinţii mei sunt divorţaţi. Sunt

bucuroşi că au scăpat de mine! Toţi râd.

- Câţi ani aveţi? îl întreb.

- Optsprezece!

Din spate, unul strigă:

- Ăsta e mezinul nostru! Micuţul nostru drag!

Mă întorc spre bărbatul din spate:

- De unde sunteţi dumneavoastră?

- Eu?! Eu am venit împreună cu bătrânul meu din est.

Acum, el moare de foame la Haga.

Modul, în care se relatează aici cu o indiferenţă de

nedescris cele mai cutremurătoare situaţii, îţi zdruncină

de-a dreptul nervii.

Atunci s-a ridicat tânărul de pe pat:

- Auziţi, dumneavoastră, vă place să puneţi oamenilor

întrebări? în vocea lui răsună batjocura şi ameninţarea.

Acum trebuie să iau o poziţie.

- Da, ü răspund. Aveţi dreptate! Le pun oamenilor în-

trebări. Aţi auzit vreodată de Institutul Gallup?

Ei ştiu despre ce este vorba:

- Ăştia fac tot felul de anchete, în America!

- Exact! continui eu. Ceva asemănător fac şi eu. Eu am

însă numai o singură întrebare. Ceea ce v-am întrebat pâ-

nă acum nu este esenţialul.

- Atunci, daţi-i drumul! spune liniştit cel cu supa şi-şi

dă farfuria la o parte. A terminat şi-şi aprinde o ţigară.

îl trivesc ţintă:

- întrebarea mea: Sunteţi, aşa cum ar trebui să fiţi?

Este mirat. Cade pe gânduri. în cele din urmă, spune

enervat:

75

- Sunt, aşa cum sunt!

Izbucnesc în râs:

- Vedeţi, dumneavoastră, nu aveţi curajul să-mi răs-

pundeţi la întrebare.

Sare în sus:

- Cum aşa? Desigur am curaj!

- Ei bine, răspundeţi-mi atunci: Sunteţi, aşa cum ar

trebui să fiţi?

Se uită disperat înjur. Apoi, spune:

- Nici un om nu este!

Eu nu-mi slăbesc partenerul de discuţie:

- Din nou evitaţi răspunsul! Eu nu am întrebat despre

toţi oamenii. Eu v-am întrebat pe dumneavoastră: Sunteţi,

aşa cum ar trebui să fiţi?

O clipă de tăcere. Apoi spune sincer:

-Nu!

Mă uit la un alt tânăr:

- Sunteţi cumva dumneavoastră, aşa cum ar trebui să

fiţi?

Nici măcar nu încearcă să mă evite:

-Nu!

Dintr-o dată, în aer pluteşte o tensiune ciudată, în timp

ce îi întreb pe rând:

- Şi dumneavoastră?

Monoton şi sincer mi se răspunde de fiecare dată:

- Nu! Nu sunt aşa, cum ar trebui să fiu!

După ce i-am întrebat pe toţi, ne simţim parcă apăsaţi

de ceva.

- Domnii mei, le spun, atunci trebuie să-mi permiteţi o

a doua întrebare! De ce nu vă schimbaţi?

Această întrebare ü animă brusc pe toţi. Cel de pe pat

sare în sus şi spune:

- Cerule! Da. De ce nu ne schimbăm? Nu m-am gândit

niciodată la asta! Am ştiut întotdeauna că ar fi necesar!

76

Unul vine şi se lipeşte de mine:

- Păi, vă invit să trăiţi dumneavoastră în aceste condi-

ţii! Şi apoi să spuneţi că omul trebuie să se schimbe! Nu-

mai circumstanţele sunt de vină!

Dau din mână:

- Prostii! Cunosc mulţi oameni, care trăiesc în condiţii

economice şi sociale extraordinare şi care totuşi nu se

schimbă, deşi ar fi foarte necesar să o facă. Nu! Nu de-

pinde de aceasta!

Aceasta le dă de gândit. Se face tăcere. Cel de pe pat -

s-a trântit din nou pe pernă - mormăie numai:

- De ce nu ne schimbăm?

- Vreau să vă spun, aşa ü răspund la întrebarea şoptită.

Pentru că nu puteţi! Nimeni nu poate să-şi schimbe firea

şi modul de-a fi!

Din nou se agită cu toţii. Vorbesc toţi la grămadă:

- Asta-i bună! De ce ne prostiţi mai întâi!

-Clar, aşa este!...

Din nou trebuie să fac linişte:

- Nu am terminat încă! Acum vreau să vă vând un

pont. Aţi mai auzit vreodată de Isus?

Voci mirate şi tulburate:

-Păi, clar!

- V-aţi gândit vreodată, că Isus ar putea să fie soluţia

pentru un cămin de mineri?

Toţi dau din cap şi râd.

Dar se sperie de-a binelea, când le strig:

- Atunci vă înşelaţi amarnic! Isus este soluţia dumnea-

voastră! Căci tocmai acest Isus a spus: Iată, fac totul nou!

El a murit pentru voi pe cruce, ca să puteţi deveni altfel,

cu totul noi! Aşa! începeţi, vă rog, să căutaţi în această di-

recţie! Şi acum trebuie să plec!

Când am închis uşa în urma mea, în cameră a început

o discuţie aprinsă.

77

3. De unde ştiţi?

Camera următoare este mică. Găsesc aici numai trei

bărbaţi. Unul stă la masă şi citeşte. Un al doilea, despre

care voi afla curând că este din Berlin, se bărbiereşte. Cel

de-al treilea îşi frige un cotlet.

- Bună ziua! încep imediat plin de curaj. Sunt preotul

evanghelic cu tineretul. Tocmai l-am vizitat pe unul din

camarazii dumneavoastră şi de aceea am vrut să vă salut.

Berlinezul rânjeşte. în timp ce-şi săpuneşte barba, îmi

explică batjocoritor:

- Aud tot mereu de preoţi! Nu se caută!

Ce gură spartă, mă gândesc în sinea mea şi răspund:

- Eu aud mereu: Nu se caută! Ce nu se caută?

Atunci mă priveşte drept în faţă şi-mi spune râzând:

- Dumnezeu nu se caută! Nu ne interesează lucruri din

astea! Acum ştiţi exact!

în mine simt cum creşte mânia:

- Omule! strig la el, problema nu este dacă dumnea-

voastră vă interesaţi de Dumnezeu. Problema este mult

mai mult, dacă Dumnezeul cel sfânt şi viu se interesează

de un astfel de individ fluşturatic, ca dumneavoastră...!

în acest moment, mă cuprinde chiar şi pe mine minu-

nea Evangheliei, încât adaug:

-... şi imaginaţi-vă: El o face! Este uimitor, dar adevă-

rat: Dumnezeu se interesează de dumneavoastră!

Atunci se întâmplă un lucru uimitor: şi el a observat

dintr-o dată că acest lucru este greu de priceput. Aşa că

pune jos aparatul de bărbierit şi spune pün de mirare:

- De unde ştiţi? De mine nu s-a interesat nimeni până

acum!

Şi acum nu pot altfel - decât să-i împărtăşesc mesajul

Bibliei:

78

- Fiindcă atât de mult a iubit Dumnezeu lumea, încât a

dat pe singurul Lui Fiu, pentru ca oricine crede în El, să

nu moară, ci să aibă viaţa veşnică.

Şi apoi ştiu, că aici s-a spus tot ce era de spus. De ace-

ea îi întind mâna:

- Asta am vrut să vă comunic. La revedere! - Şi plec.

în camera următoare, abia apuc să dau Bună ziua, că

cei trei de alături dau buzna înăuntru, cu berlinezul în

frunte:

- Omule! Despre asta trebuie să auzim mai multe!

Şi încă înainte ca locatarii camerei să-şi dea seama ce

se întâmplă, luăm loc la masă şi eu li-L mărturisesc pe

Isus, ca Mântuitorul şi Fiul lui Dumnezeu.

4. Problema

Au existat desigur şi unele camere, în care nu s-a în-

tâmplat nimic deosebit, în care am fost salutat cu indife-

renţă şi oamenii m-au privit plictisiţi ieşind pe uşă. Şi

totuşi - este greşit să spun acest lucru: ori de câte ori se

pomeneşte Numele lui Isus este un eveniment - chiar da-

că nu vedem nici un efect şi nici o urmă. Dar mai trebuie

să vă relatez despre încă o cameră. Acolo a fost deosebit

de frumos.

Dar începutul nu a fost deloc frumos. Când am intrat

în mica încăpere locuită de trei oameni, mai întâi mi s-a

tăiat respiraţia: tot peretele era lipit cu poze obscene.

Acestea fuseseră desigur tăiate din reviste şi ziare şi prin-

se cu pioneze de perete.

Nu am reuşit să articulez nici un cuvânt. Aşa că am

rămas pironit în uşă şi m-am uitat speriat la podoaba mi-

nunată. Tăcere îndelungată!

79

- Nu vă place, cumva? m-a întrebat în cele din urmă

unul, obraznic.

- Ei bine, este o problemă de gust! am răspuns. în ori-

ce caz, eu mi-aş tapeta altfel camera.

Din nou tăcere.

- Treaba dumneavoastră! a spus în cele din urmă altul.

Privirea mi-a căzut asupra celor trei tineri. Prin câte

trebuie să fi trecut deja! M-a cuprins o milă mare:

- Cred că pozele vorbesc despre faptul că aici există o

problemă. Da, este o mare problemă când nu eşti mulţu-

mit de tine însuţi. Dar - nimeni nu-şi agaţă documentele

problemei pe perete! Eventual stai de vorbă cu un prieten

despre problema ta. Dar - să le afişezi pe perete...!

Tăcere!

Deodată, unul din ei s-a ridicat încet. S-a îndreptat

spre cea mai apropiată poză şi a început să o dea jos. Cei-

lalţi doi au privit fără să se împotrivească cum scotea pio-

neză după pioneză, dând pozele jos de pe perete. A durat

mult. Şi nimeni nu a rostit nici un cuvânt.

Apoi, peretele a rămas gol. A fost ca un oftat de

uşurare. Acum, calea spre discuţie era deschisă. Ne-am

aşezat mai aproape şi am discutat ca fraţii. Da, ca fraţii.

Căci a fost de parcă am fi trăit multe lucruri împreună.

Dumnezeu este de vină pentru

toate!

Uneori trăim atât de puternic călăuzirea lui Dumne-

zeu, încât ni se taie respiraţia. Şi atunci când se întâmplă

acest lucru, suntem - cred eu - cumva puţin ruşinaţi.

Vreau să vă povestesc o mică întâmplare legat de aceasta:

80

Mă aflam la volanul maşinii mele şi murmuram ne-

mulţumit. Cu adevărat, nu era deloc o plăcere să conduci:

ploua cu găleata. Abia se putea vedea prin parbriz. Şi

noaptea era neagră, ca un tunel. Şi eu trebuia să străbat

întregul ţinut al Ruhr-ului. Am trecut pe tot felul de străzi

cu un pavaj scârbos de piatră brută. Ud de ploaie, pavajul

este extrem de neted. Şi apoi şinele de tramvai! Maşina

derapa în toate părţile! Şi circulaţia! Fiecare maşină care

venea din sens opus, ba chiar fiecare biciclist - şi era plin

de mineri, care intrau în schimb! - arunca raze difuze de

lumină cu lanterna. Te orbea, pur şi simplu!

Era deja a treia seară de când înduram acest supliciu.

Şi mai aveam înaintea mea încă patru seri. Şi în plus,

vremea nu dădea semne de ameliorare. O adevărată ne-

bunie! Şi pentru ce toate acestea?

O mică bisericuţă oarecare organizase o evangheliza-

re. Bine şi frumos! Dar oare ce în lumea asta m-a împins

pe mine să le accept invitaţia? De fapt, nici nu am făcut-o

personal. Cum s-a ajuns la aceasta? Câţiva din tinerii din

biserica mea fuseseră primiţi cu prietenie în bisericuţa

aceea. Şi, la sfârşit, au fost rugaţi:

- Spuneţi-i pastorului vostru să ţină timp de o săptă-

mână prelegeri în biserica noastră! Băieţii au acceptat

aşa, cu jumătate de gură. în orice caz, mi-au spus apoi că

nu pot să-i fac de ruşine şi să refuz!...

- Numai încet! Numai încet! Strâng mai tare de volan.

Am ajuns iar la o nenorocită de curbă. Şi desigur, tocmai

acum vine din direcţie opusă un camion mare. Faza scurtă

- şoferul se pare că nu a auzit de aşa ceva!... Atent, trec pe

lângă...

într-adevăr, curată nebunie! Trebuie să mă gândesc la

scrisoarea enervantă, care zace acasă pe biroul meu. A so-

sit de la Heidelberg. Şi oamenii de acolo se plâng cu amar

că le-am refuzat până acum deja două invitaţii.

81

în duhul, văd înaintea ochilor biserica mare din Hei-

delberg. Fără să vreau, o compar cu bisericuţa de ţară din

văgăuna aceea. Numai cu mare greutate reuşeşti să aduni

aici câţiva oameni. Este absolut normal: cine să pornească

la drum, pe vremea asta, din gospodăriile ţărăneşti foarte

împrăştiate! Ar trebui să fie nişte suflete foarte flămânde

după Cuvântul lui Dumnezeu!

La gândul la aceste inimi doritoare încep parcă să mă

simt mai bine.

Aşa, acum am trecut în sfârşit de ultimele mine. Acum

drumul este mai liber. Depăşesc câteva umbre ude care se

grăbesc spre biserică - prin noapte şi furtună! într-adevăr

- vederea lor mă mişcă. Şi aproape că mă ruşinez de ner-

vii pe care mi i-am făcut.

Dar esenţialul urmează abia acum! La locul unde îmi

parchez de obicei maşina mă aşteaptă un bărbat:

- Bună seara, domnule preot! îmi permiteţi să vă invit

în casa mea? La mine se adună un mic grup la rugăciune

înainte de prelegerea dumneavoastră.

Este nevoie de aşa ceva. Tremur din toate încheieturile

după călătoria istovitoare. Este frumos să te linişteşti

înaintea lui Dumnezeu împreună cu alţii, care gândesc la

fel ca tine.

într-o casă drăguţă întâlnesc câţiva bărbaţi, femei şi ti-

neri. Şi acolo aud istoria minunată, care îmi explică foarte

clar, de ce a trebuit să ţin tocmai aici prelegeri.

- Vedeţi, dumneavoastră, relatează bărbatul, Evan-

ghelia despre îndurarea lui Dumnezeu ne-a condus viaţa

deja din casa mea părintească. Şi de aceea au suferit tata

şi bunicul atât de mult pentru faptul că aici, în zonă,

există aşa o moarte spirituală. Şi numai puţini caută pacea

cu Dumnezeu.

Când tatăl meu a auzit apoi că ici şi colo se ţin serii de

prelegeri şi evanghelizări, a spus adesea:

82

- De s-ar întâmpla odată ca şi în biserica noastră să se

prezinte o săptămână întreagă drumul spre fericirea veş-

nică!

Noi, băieţii, am fost atunci de părere, că am putea să

organizăm acest lucru. Dar tatăl meu a refuzat:

- Nu avem voie să impunem aşa ceva! Aceasta trebuie

să plece de la conducerea bisericii! Trebuie să ne rugăm

pentru aceasta!

Şi aşa am făcut de atunci încolo. Pe parcursul a mulţi

ani de zile.

Tatăl meu a murit între timp. Dar noi am continuat să

ne rugăm. în fiecare săptămână, în această casă s-au

înălţat rugăciuni, ca Dumnezeu să pună totuşi pe inima

conducerii bisericii, să cheme o dată un evanghelist...

Şi, vedeţi, dumneavoastră, acum Dumnezeu ne-a as-

cultat rugăciunea. Aţi fost chemat în mod cât se poate de

oficial de conducerea bisericii. Şi nici nu putem să vă

spunem cât de mult ne bucurăm că bisericuţa noastră se

umple acum timp de şapte zile în fiecare seară - în ciuda

furtunii şi a ploii!

Aşa mi-au relatat oamenii din acea cămăruţă. Şi cred

că mă veţi înţelege, că mi s-a tăiat respiraţia. Căci, chiar

dacă ne bazăm pe faptul că rugăciunile ne vor fi împlini-

te, pentru inimile noastre tari este totuşi o minune când

vedem modul în care intervine mâna Dumnezeului cel

viu.

A trebuit atunci să mă ruşinez din adâncul inimii că

aproape nu am vrut să duc povara acestei călătorii!

Dar întâmplarea nu s-a sfârşit aici. în camera mai era

şi un tânăr. Acest mi-a zâmbit vesel şi mi-a spus:

- Vedeţi, de aceea ne-am bucurat atât de mult că în

prima seară aţi ales tocmai acest subiect!

Atunci m-am gândit la faptul că mi-am început seria

de prelegeri cu un discurs pe tema: Dumnezeu este de vi-

83

na pentru toate! Aşa a fost scris pe bileţele de mână care-i

invitau pe oameni la biserică. într-adevăr: Dumnezeu a

fost de vină pentru toate!

Atunci, inima mi s-a umplut de bucurie. Şi ne-am ru-

gat împreună, ca El să lucreze în continuare.

Mult timp!

Un răspuns bun este ca o sărutare dată cu dragoste,

spune înţeleptul Solomon. Şi are dreptate!

Ernst este un tânăr muncitor. Nu are o viaţă uşoară.

Căci de când s-a predat din toată inima în braţele Dom-

nului Isus, trebuie să suporte tot felul de batjocuri. Dar nu

este mut ca peştele şi ştie să răspundă. într-o zi, un coleg

de serviciu a afirmat:

- O dată cu moartea se sfârşeşte totul!

Ernst a sărit ca ars:

- Nu! a spus el sigur.

- Ce să mai urmeze? l-au întrebat câteva glasuri batjo-

coritoare.

- Judecata lumii! a spus Ernst.

O clipă de tăcere. Apoi, unul a izbucnit în râs:

- Nu pot să-mi imaginez acest lucru. Fii atent, în toate

secolele şi în toate ţările au trăit atât de groaznic de mulţi

oameni. Şi atunci va fi judecat fiecare om separat. Gân-

deşte-te numai, de cât timp este nevoie pentru aceasta.

La aceasta, Ernst a răspuns:

- în veşnicie vom avea oricum foarte mult timp. Ori-

cum, veşnicia nu va avea sfârşit.

Acest răspuns este suficient. Nimeni n-a mai spus ni-

mic.

84

Wilhem Busch

Hai să vorbim despre...

Quell-Verlag Stuttgart

© Editura Lumina Lumii 1996

astorul Wilhelm Busch s-a născut la Elberfeld la

27 martie 1897. A crescut şi a mers la şcoală în

Frankfurt am Main. Tatăl lui a fost preot. în timpul

primului război mondial, ca soldat pe front, tânărul

Wilhelm a găsit calea spre credinţa vie în Isus

Cristos. După primul război mondial a studiat teolo-

gia în Tübingen şi a ocupat apoi postul de pastor în

Bielefeld şi Essen, unde în 1931 a devenit pastor cu

tineretul. In timpul celui de-al treilea Reich a fost

urmărit şi arestat. După terminarea războiului, pas-

torul W. Busch a vestit ca evanghelist Vestea Bună

despre Isus Cristos la nenumăraţi oameni. W. Busch

a decedat la 20 iunie 1966.

Table of Contents

Hai să vorbim despre