Arno Pagei

Lumină pentru răsărit

Martori pentru Isus Cnstos în Rusia

EDITURA LUMINA

LUMII 1995

Titlul original german:

Arno Pagei, Licht dem Osten

© Francke-Verlag, 1990

Traducerea româneasca:

Arno Pagei, Lumina pentru răsărit

© Editura Lumina lumii, 1995

D-70825 Korntal, Germania

Toate drepturile rezervate

Cuprins

Prefaţă 5

Felician von Zaremba 7

Friedrich Wilhelm Baedeker 42

Modest Modestovici Korff 75

Pavel Nicolaievici 105

Mathilda Wrede 140

Jenny Eugenia de Mayer 170

Prefaţă

Titlul acestei cărţi este "Lumină pentru răsărit." "Ră-

săritul" este o regiune geografică foarte vastă. Aici el se

referă în mod special la Rusia şi anume, la Rusia dinain-

tea revoluţiei bolşevice. Imensului Imperiu ţarist îi apar-

ţinea şi Finlanda, de acest fapt se ţine cont în această

carte. în special ultimul capitol al cărţii depăşeşte anul

1917; ajungem să aflăm puţin din istoria suferinţelor şi

persecuţiilor, dar şi a credincioşiei creştinilor sub siste-

mul sovietic.

Conţinutul esenţial al lucrării de faţă se referă la miş-

cările şi personalităţile spirituale care au o semnificaţie

deosebită pentru împărăţia lui.Dumnezeu din Rusia.

Este vorba numai de o parte a evenimentelor, dar de o

parte importantă, care este permanent un motiv de uimi-

re. De exemplu, este vorba destul de mult despre o trezi-

re care a început în 1874 în Sankt-Petersburg (Lenin-

grad), capitala de atunci a Rusiei şi care a implicat multe

persoane de vază din anturajul ţarului. Dar au fost con-

vertiţi şi ţărani, şi birjari şi toţi şi-au plecat genunchii

înaintea lui Isus, Domnul lor şi au devenit martorii Lui.

îi însoţim în locruile lor de deportare pe acei creştini

evanghelici credincioşi Bibliei, numiţi "stundişti." Rela-

tările despre activitatea lui Friedrich Wilhelm Baedeker

şi a Mathildei Wrede printre deţinuţi, până departe, în

pustietatea Siberiei, sunt mişcătoare. Iar lucrarea sorei de

Cruce Roşie, Jenny de Mayer printre mahomedanii din

Asia Centrală rusească este unică în felul ei. Nu este dată

uitării nici trezirea care a avut loc printre studenţi în de-

ceniul dinaintea primului război mondial.

Da, s-a dus multă lumină şi dragoste în răsărit. Acest

lucru poate să încălzească inima cititorului, îndemnân-

du-1 să aducă mulţumiri şi poate sâ-1 facă să se roage şi

să spere şi pentru Rusia de azi.

Felician von Zaremba

1794-1874

în serviciul de stat rusesc?

Prietenii misiunii cântă cu plăcere cântarea "Lucrarea

este a Ta, Doamne Isuse, lucrarea la care ne-am anga-

jat." Primele două strofe ale acestei cântări au fost scrise

de Samuel Preiswerk (1799-1871) în anul 1829. Pe atun-

ci, era profesor la Misiunea din Basel. Ulterior a fost nu-

mit preot principal la catedrala din Basel. Cântarea în-

drăgită mai are, însă, o a treia strofă, care spune aşa:

Tu ai murit ca bob de grâu

Şi-ai coborât în mormânt;

însufleţeşte, Tu, izvor de viaţă

lumea pe care ţi-a dat-o Dumnezeu.

Trimite vestitori în toate ţările

Ca numele Tău să fie cunoscut,

Numele Tău plin de fericire.

Şi noi suntem gata pentru lucrarea Ta,

La luptă în lucrarea Ta, la luptă.

Poetul acestei strofe, contele polonez Felician von

Zaremba, are o biografie foarte interesantă, căreia îi vom

acorda în continuare toată atenţia.

Felician von Zaremba, Fericitul, aşa l-au botezat ge-

neralul von Zaremba-Kalinov şi soţia sa Sofia, născută

Krasinsky, pe fiul lor care s-a născut la 15 martie 1794

pe moşia Zaroy, de lângă Grodno, nu departe de graniţa

dintre Polonia şi Lituania - amândouă ţările se aflau

atunci sub dominaţia rusa. Tatâl şi mama făceau parte

din vechi familii nobile de vază, care, în mijlocul unei

ţâri catolice, s-au convertit la credinţa evanghelic-refor-

matâ.

Felician şi-a pierdut mama din frageda copilărie şi la

nouă ani i-a murit şi tatâl. Acesta şi-a început cariera mi-

litară în armata prusacă sub Frederic cel Mare şi şi-a

încheiat-o în serviciul armatei ruse. Un unchi i-a luat în

primire pe orfan şi pe micuţa lui soră. Din acel moment,

moşia Ozupin, în apropiere de oraşul Plozk pe Duna, a

devenit căminul copiilor. Felician a dus-o bine la unchiul

lui. Din punct de vedere social, unchiul susţinea idei şi-şi

trata practic ţăranii într-un mod care, pentru vremea

aceea, a fost absolut neobişnuit din partea unui moşier

bogat. în vremea aceea, în Rusia mai exista încâ iobăgia

şi pe moşiile învecinate ţăranii erau trataţi adesea mai râu

ca animalele. Unchiul vedea însă în ţărani oameni, cu ca-

re trebuia sâ se poarte cu dreptate şi atenţie. Acest lucru

1-a impresionat foarte mult pe micuţul Felician.

Pe unchi îl interesau însă la fel de mult sănătatea,

bunăstarea fizica şi spirituală a copilului adoptiv. Nepo-

tul a învăţat trei limbi pe care nu le-a cunoscut de acasă:

rusa, franceza şi germana. Limba lui maternă a fost polo-

neza. Educaţia lui Felician a fost încredinţată unui medi-

tator excelent din Hamburg. în domeniul spiritual, însă,

Felician nu a putut sâ primească nimic de la mediul lui,

în care nu se cunoştea credinţa vie în Cristos.

După educaţia particulara, obişnuita în casele nobili-

lor, tatâl adoptiv a dus băiatul într-o bună zi la gimnaziul

din Dorpat, în ţinutul baltic. Acolo a fost luat în primire

de profesori şi educatori foarte capabili. Băiatul a trâit

într-un mediu complet german. în Dorpat exista şi o uni-

veristate germana şi, dupâ terminarea şcolii, Felician s-a

8

înscris la cursurile de ştiinţe politice. Spera ca, mai

târziu, să poată intra în serviciul de stat rusesc.

în perioada anilor de şcoala din Dorpat, au avut loc

evenimente şi decizii istorice importante, care au afectat

întreaga Europa, cât şi Imperiul rus. Cuceritorul francez

Napoleon a ajuns până la Moscova. Acolo, însă, puterea

lui a fost înfrântă în faţa oraşului în flăcări şi a iernii ru-

seşti. Această cădere a cuceritorului a produs în mulţi

oameni din Rusia o transformare lăuntrică. Oamenii au

văzut în aceasta intervenţia şi stăpânirea lui Dumnezeu.

Ţarul Alexandru I, care a domnit în vremea aceea, şi-a

condus poporul la o întoarcere conştientă la credinţa în

Dumnezeu şi în Cristos. El L-a mărturisit pe Cristos

drept Domnul lumii, înaintea căruia "trebuie să se plece

toate domniile şi stăpânirile." Prin documente împără-

teşti şi-a chemat supuşii la recunoştinţă şi laudă înaintea

acestui Domn.

Aceste documente au fost citite şi de Zaremba şi ast-

fel i-au căzut ochii de fapt pentru prima dată pe Numele

lui Isus Cristos. în orele de religie mai mult sau mai

puţin seci şi liberale de care "a avut parte" până atunci,

abia dacă s-a rostit vreodată Numele lui Isus Cristos. Şi

acum, ţarul tuturor ruşilor crede în El! Oare nu ar trebui

şi el - Felician von Zaremba - să se ocupe odată temeinic

şi serios de acest Isus?

După anii de universitate din Dorpat a urmat încă un

an la Moscova. Apoi, Felician s-a întors la Dorpat, unde

în noiembrie 1816 a obţinut titlul de doctor în filozofie.

Nu a fost acum calea liberă pentru serviciul de stat, pro-

fesia pe care şi-o dorea tânărul absolvent? Toate au indi-

cat spre acest lucru, atunci când Felician a fost admis la

"Colegiul de stat pentru afaceri externe" din capitala

Sankt-Petersburg. Cariera lui putea să urce drept în sus.

însă Dumnezeu a avut pentru tânărul conte polonez un

cu totul alt drum.

întâlnirea cu Jung-Stilling

La tot ce am aflat până acum despre viaţa şi educaţia

lui Zaremba mai trebuie să adăugăm un lucru despre ca-

re, amintindu-şi de copilăria lui, a afirmat el însuşi

următoarele cuvinte: "Un dor şi o suferinţă după ceva su-

perior, curat pe care-1 bănuiam, a dominat din fragedă

copilărie toate celelalte dorinţe şi mi-a format adevăratul

caracter." El a fost un om care căuta, dar care nu-şi găsea

liniştea lăuntrică.

La sfârşitul verii anului 1817, tânărul diplomat a făcut

marea călătorie de 150 de ore de la Petersburg la moşia

unchiului de pe Duna. Cât de mult s-a bucurat de fru-

moasele săptămâni petrecute în patrie! Despărţirea a fost

foarte grea atât pentru el, cât şi pentru unchiul lui. întors

la Petersburg, într-o zi de septembrie a trăit un eveniment

despre care a scris: "Şi acum mai sunt cuprins de un fior

când îmi amintesc. A fost o intervenţie a lui Dumnezeu

pe calea mea, plină de urmări imprevizibile pentru mine -

un dar al milei veşnice." Despre ce a fost vorba?

Cu ocazia unei plimbări, Felician a făcut o vizită unui

prieten din studenţie. Spre surprinderea lui, 1-a găsit pe

acesta citind o Biblie în limba germană. Felician cunoş-

tea Biblia numai ca şi manual de şcoală sau ca obiect de

veneraţie. Ca cineva să citească din ea în miezul zilei -

aşa ceva nu a mai văzut niciodată şi lui însuşi nu i-ar fi

venit niciodată o astfel de idee. Prin cuvinte pline de en-

tuziasm, prietenul i-a descris musafirului său Biblia ca

fiind cea mai importantă carte, Cuvântul lui Dumnezeu

10

către toţi oamenii. A urmat o lungă discuţie până noap-

tea târziu despre cele mai profunde întrebări din viaţa

omului, care, după părerea prietenului, îşi găsesc un răs-

puns definitiv în Biblie.

Prietenul din studenţie 1-a implorat pe Zaremba să ci-

tească Evangheliile. Aşa a şi făcut Felician, dar Biblia a

rămas pentru el în continuare o carte neinteligibilâ. Nea-

jutorat, şi-a amintit câ unul din profesorii lui din Dorpat

i-a recomandat o carte, "care descifrează multe din enig-

mele vieţii." Era vorba de renumita "Biografie" a pietis-

tului, oftalmologului şi scriitorului Johann Heinrich

Jung-Stilling (1740-1819). A început să o citească şi

efectul cărţii a fost puternic şi hotărâtor. Propriile lui cu-

vinte despre această carte sunt:

"Această carte a devenit în mâna lui Dumnezeu in-

strumentul binecuvântării sufletului meu. A însemnat

desăvârşirea întregii mele educaţii, meditaţii şi a vieţii

mele până în 1817... Citind despre viaţa lui Stilling am

fost pătruns de următorul adevăr: Dumnezeu însuşi S-a

întrupat în Isus. El a venit să mântuiască omenirea. După

împlinirea lucrării, El domneşte pentru realizarea scopu-

lui dragostei veşnice şi este aproape de oricine îl chea-

mă. M-a pătruns siguranţa absolută că şi eu pot să am în

El un prieten apropiat, de încredere, mai mult decât mi-

lostiv, care este în acelaşi timp Adevărul."

"Elev" în Basel

Felician îşi propusese deja de mult să facă o călătorie

în străinătate. A discutat acest plan cu unchiul şi cu su-

periorul lui. Iniţial, trebuia să fie un fel de călătorie de

perfecţionare. Dar acum a apărut un alt scop pentru câ-

11

lâtorie: dupâ ce Biblia i s-a revelat în tot adevărul şi toată

splendoarea ei şi dupâ ce Felician a hotărât câ vrea sâ-şi

trăiască viaţa în continuare dupâ acest Cuvânt divin, 1-a

cuprins dorinţa să caute şi să găsească oameni "care

trăiesc dupâ Biblie." Zaremba a fost de părere câ, cel

puţin pentru el, ucenicia în şcoala lui Isus, lucru pentru

care s-a hotărât, se va realiza mult mai bine într-un me-

diu nou, decât în mediul familiar al Petersburgului, cu

obiceiurile, prejudecăţile şi tradiţiile stabilite ale vieţii

sociale. Nu a omis să aducă intenţia sa la cunoştinţa ţaru-

lui Alexandru I, care era superiorul lui absolut.

Prima ţintă a călătoriei tânărului polonez, care făcuse

primii paşi în carieră în Rusia şi care devenise între timp

foarte familiar cu limba şi cultura germană, a fost marele

ducat Baden. Acolo îşi petrecuse Jung-Stilling ultimii ani

ai vieţii sale zbuciumate (în Heidelberg şi Karlsruhe).

Acolo, credea Zaremba, trebuie să se găsească oameni,

"care trăiesc dupâ Biblie."

Ce mare i-a fost bucuria când, în Weinheim, pe Berg-

strasse, 1-a cunoscut pe preotul dr. Schwarz, un nepot al

lui Jung-Stilling! Acesta i-a spus cu o siguranţă catego-

rică şi ciudată: "Trebuie să vă duceţi la Basel! Acolo ex-

istă de scurt timp o misiune, al cânii eminent preşedinte

este preotul Christian Gottlieb Blumhardt. Lăsaţi-vâ aco-

lo instruit pentru lucrarea în împărăţia lui Dumnezeu!"

Zaremba a afirmat ulterior: "Aşa cum a vorbit Schwarz,

aşa m-a străpuns ca o săgeată drept în inimă: Da, asta

este!"

Lui Zaremba i se terminaseră de mult banii de călăto-

rie. Schwarz i-a dat o scrisoare de recomandare către pre-

oţii din drumul lui spre Basel, "ca sâ-1 primească cu ospi-

talitate." într-adevâr, peste tot i s-au deschis uşile. A

ajuns curând la Basel, care, din punct de vedere spiritual,

12

era pe atunci "o cetate pe munte." în 1815, şvabul Chri-

stian Friedrich Spittler înfiinţase acolo o "Societate mi-

sionară evanghelica"; aceasta mai dăinuie până în ziua

de azi sub numele de "Misiunea din Basel." Zaremba s-a

prezentat în faţa lui Spittler cu dorinţa de a deveni misio-

nar şi a fost foarte mişcat de primirea şi de discuţia avută

cu acesta: "Am găsit aici dragoste, într-un mod şi într-o

măsură cum nu am mai cunoscut niciodată." Aceasta s-a

petrecut la 21 august 1818 şi din decembrie al aceluiaşi

an, tânărul diplomat rus a devenit "elev" al misiunii - aşa

cum se spunea pe atunci.

La Misiunea din Basel se punea mare preţ ca elevii să

practice smerenia şi să fie gata şi pentru cele mai de jos

sarcini din casa misiunii, cu mătura şi cu găleata. Zarem-

ba nu a avut probleme cu aceste ustensile, chiar dacă nu

a fost cel mai priceput în problemele practice. Nu 1-a de-

ranjat nici faptul că i s-a dat să poarte un palton mare,

vechi şi uzat pentru ieşirile în oraş. Şi aceasta trebuia să

fie un "examen" pentru "contele răsfăţat"

însă în calităţile spirituale, în sinceritatea şi integrita-

tea întregii lui fiinţe, nici unul din cei 18 "elevi" nu 1-a

întrecut pe Zaremba. Talentul lui la limbi a fost foarte

neobişnuit Germana, franceza şi rusa le-a stăpânit la fel

ca şi limba lui maternă, poloneza. La gimnaziu învăţase

cu brio greaca şi latina şi, în plus, engleza şi italiana

pentru propria lui plăcere. Mai târziu s-au mai adăugat

câteva limbi din Caucaz, persana şi turca cu diferitele lor

dialecte. împreună cu alţi câţiva elevi, doctorul în filozo-

fie din Dorpat a fost înscris şi la Universitatea din Basel.

Rar a mai plecat un misionar în lucrare cu o educaţie atât

de multilaterală.

Să ne amintim: Zaremba plecase "să caute oameni,

care trăiesc după Biblie." Cu mulţumire a constatat că

13

i-a gâsit în Basel. A mai gâsit astfel de oameni şi într-o

excursie pe care a fâcut-o cu şase prieteni în ţinutul

şvabilor. Misiunea din Basel îşi avea rădăcini istorice şi

spirituale atât în pietismul elveţian, cât şi în pietismul din

Württemberg. Spittler, fondatorul, Blumhardt, primul

preşedinte şi mulţi dintre "elevi" erau şvabi. Zaremba

scrie plin de entuziasm despre întâmplările şi întâlnirile

din timpul excursiei: "S-a deschis acum o noua şi fru-

moasa serie de călăuziri, aşa cum nici un alt păstor nu

oferă turmei sale!"

La 20 şi 21 iunie 1821, în biserica Sf. Martin din Ba-

sel, Misiunea din Basel a ţinut prima Conferinţă misio-

nară cu participarea multor prieteni din sudul Germaniei,

din Elveţia şi din Alsacia. Au fost trimişi în lucrare patru

tineri, dintre care doi pentru lucrarea în alte societăţi mi-

sionare, cum a fost obiceiul de până atunci în Basel. însă,

pentru prima dată, ceilalţi doi au plecat ca misionari di-

recţi ai Misiunii din Basel în străinătate: Felician von Za-

remba şi August Dittrich, un învăţător din Saxonia. Des-

tinaţia lor a fost Caucazul şi zonele învecinate dintre Ma-

rea Neagră şi Marea Caspicâ. Acolo trebuiau să se in-

tereseze de răspândirea Cuvântului tipărit al lui Dumne-

zeu în rândul numeroaselor popoare, limbi şi dialecte ale

acelor ţinuturi. La aceasta urma sâ-i ajute şi Societatea

Biblică Britanică şi pentru Străinătate.

Sarcina nu putea fi împlinită fără învăţarea celor mai

vorbite limbi din acea regiune: armeana, araba, persana,

turca, greaca nouă şi limba tătarilor. Un proiect uriaş!

"Instrucţiunile" pentru cei doi trimişi au fost în continua-

re: să pregătească un seminar tataro-persan pentru forma-

rea localnicilor pentru lucrarea misionară printre compa-

trioţii lor, apoi planificarea unei tipografii, în care să se

publice în primul rând mici broşuri şi tractate şi manuale

14

pentru viitoarele şcoli, care se spera câ vor fi deschise.

Au avut oare comitetul din Basel şi cei doi tineri pe care

i-a trimis o idee cât de cât clara ce probleme şi greutăţi

uriaşe vor trebui rezolvate? Este îndoielnic.

Spre sudul Rusiei

Regiunile în care i-au trimis "instrucţiunile" din Basel

au aparţinut majoritatea Imperiului rus, câteva şi Persiei

şi Turciei. în acea zonă se îngrămădeau o mulţime de

popoare şi credinţe religioase. înainte luaseră fiinţă aco-

lo comunităţi creştine. Dar islamismul triumfase demult.

Aparent, acolo unde creştinismul mai exista încă, era de

obicei fără putere şi fără viaţă. Acest lucru a fost valabil

şi despre armenii creştini, care populau mari regiuni din

sudul Caucazului în apropiere de graniţa dintre Persia şi

Turcia.

Ceva mai la nord, pe cursul inferior al Volgâi, exista

o colonie a comunităţii fraţilor moravieni. Colonia se nu-

mea Sarepta. Aceasta fusese fondată cu scopul de a duce

Evanghelia locuitorilor păgâni şi musulmani ai stepei

învecinate, tătarilor, calmucilor şi kirghizilor. Apoi, e-

xista "Misiunea scoţiană", care întemeiase o serie de sta-

ţiuni în regiune, dar se gândea să se retragă din zonă,

deoarece dorea sâ-şi concentreze forţele pe câmpul de

lucru nelimitat al coloniilor britanice. Prin urmare, Za-

remba şi Dittrich trebuiau să caute uşile care fuseseră

deschise pentru aceştia.

Pe lângă aceasta, şi-au îndreptat cu curaj privirile - la

fel ca şi comitetul din Basel - asupra regiunilor de cu-

rând cucerite de Rusia la sud de Caucaz şi chiar mai de-

parte, spre Persia şi Turcia, ţările musulmane râmase

15

până atunci complet inabordabile de vestea creştina. Nu

trebuiau uitate nici coloniile germane, majoritatea colo-

nişti şvabi, aflate la mari distanţe între ele. Aceştia fuse-

seră determinaţi la aceasta călătorie lungă de ideile lor

exaltate despre un refugiu din faţa necazului anticristic,

refugiu care trebuia căutat în sudul Rusiei. Pentru cei doi

misionari, toate acestea au însemnat o mulţime de sarcini

vag conturate şi incomparabil de grele!

Călătoria lor i-a dus mai întâi în capitala rusă, Peters-

burg. Acolo trebuia sâ obţină aprobarea oficială şi sâ cla-

rifice toate problemele legate de stabilirea misiunii în

Caucaz. Zaremba tot mai considera că Petersburgul este

o bucăţică din patria sa. Ţarul Alexandru I le-a acordat

celor doi tineri din Basel o audienţă particulară şi s-a

arătat bucuros câ au pornit spre aceia dintre supuşii lui,

cărora Evanghelia le era încă străină. Personal, ţarul trăia

o viaţă de credinţa şi fondase o Societate Biblică Rusa,

pe care o conducea nobilul principe Galliţin şi care avea

şi în rândul preoţilor şi episcopilor ortodocşi mulţi prie-

teni şi protectori.

Pentru Rusia, a existat atunci un fel de primăvară spi-

rituală. Stăpânirea ţaristă s-a declarat dispusă sâ pri-

mească şi mai mulţi misionari din Basel, care trebuiau sâ

se ocupe mai ales de coloniile germane din Caucaz şi din

jurul Caucazului. Urma sâ li se plătească bani pentru

călătoria de la Basel şi un ^ilar suficient! Când au ajuns

aceste veşti atât de bune înapoi la Basel, alţi trei fraţi au

pornit curând la drum. Unul din ei s-a îmbolnăvit însă

foarte repede de tifos, datorită climei nesănătoase din Pe-

tersburg şi a adus jertfa unei morţi timpurii. Golul 1-a

umplut misionarul Lang, originar din Schaffhausen, care

fusese desemnat iniţial pentru India.

Petersburgul nu ducea lipsă de creştini profunzi, din

16

cele mai diferite popoare. Germanii au fost deosebit de

numeroşi. Pentru aceştia, cât şi pentru misionari, venirea

în capitală a cunoscutului predicator al trezirilor Johan-

nes Evangelista Gossner a fost un dar deosebit de la

Dumnezeu şi o surpriză plină de bucurie; s-au organizat

o serie de întruniri avândul pe fostul preot catolic Goss-

ner drept vorbitor principal.

în mai 1822, tinerii misionari au pornit în călătoria

lor către sud. Prima ţintă a fost Astrahan, marele port la

vărsarea Volgâi în Marea Caspicâ. Le-a fost puţin greu

sâ se descurce în forfota şi agitaţia calmucilor, tătarilor,

ruşilor şi armenilor. Misionarii scoţieni mai locuiau încă

în oraş. Aceştia i-au cazat şi au putut sâ locuiască la ei

până când aveau sâ înveţe suficient de bine limbile nece-

sare, mai ales persana, armeana şi turca, încât sâ se poată

gândi la începerea lucrării misionare.

încâ de la început, a avut loc un eveniment încuraja-

tor. Traducătorul lor a fost tânărul persan Mohamed Aii.

El provenea dintr-o familie musulmană fanatică. La tra-

ducerea relatării despre patimile Domnului, a fost atât de

mişcat, încât şi-a deschis inima pentru vestea mântuirii.

Nici chiar ameninţările şi bătăile din partea tatălui lui nu

l-au putut abate de la hotărârea lui de a deveni creştin.

Acest eveniment i-a impresionat profund pe mulţi mu-

sulmani din întregul ţinut al Caucazului.

Un an de zile au rămas fraţii în Astrahan. Principala

lor sarcină a fost sâ înveţe limbile, dar ei au predicat şi

Evanghelia oriunde li s-a ivit ocazia. în cele din urmă,

au vrut însă se se dedice sarcinii lor adevărate, anume

înfiinţării unei misiuni permanente la sud de Caucaz.

împreună cu cei doi a pornit în dificila călătorie şi un al

treilea, fratele Benz din Thurgau, care a venit în Rusia în

seria a doua. Curând au văzut culmile înzăpezite ale

17

munţilor înalţi din Caucaz. Sus de tot, pe versanţii munţi-

lor atârnau asemenea cuiburilor de rândunici satele-

cetate ale muntenilor sălbatici, care trăiau în cea mai ma-

re parte din jaf. Ajunşi în oraşul Tiflis, cei trei s-au minu-

nat la vederea unei librării în care era expus Noul Testa-

ment în aproape toate limbile vorbite în Caucaz. Aceasta

era o dovadă a eficienţei binecuvântate a Societăţii Bibli-

ce Ruse!

Şederea în Tiflis a fost scurtă. Următoarea ţintă au

fost cele în total şapte colonii germane din sudul Cauca-

zului, care purtau numele de Katharinenfeld, Helenen-

dorf, Elisabethtal şi altele. Locuitorii acestora nu se satu-

rau să asculte vestirea neaşteptată şi bogată a Cuvântului

lui Dumnezeu în limba lor maternă. Dar ce durere i-a lo-

vit pe toţi, atunci când tânărul şi înzestratul Benz a căzut

răpus de friguri şi a plecat în patria cerească! Al doilea

smuls încă de la începutul misiunii în Caucaz din rândul

misionarilor din Basel!

Dittrich şi Zaremba au scris misiunii de acasă că tre-

buie să considere îngrijirea şi ocrotirea bisericilor de co-

lonişti germani o sarcină de primă urgenţă: "Merită o a-

nalizâ serioasă, dacă nu ar fi mai avantajos pentru împă-

răţia lui Dumnezeu şi pentru lucrarea misionară evanghe-

lică, dacă mai mulţi dintre noi am intra pentru mai mult

timp în lucrare acolo unde aproximativ 2.000 de suflete

din poporul nostru ne vin în întâmpinare cu braţele de-

schise şi ar primi cu bucurie Cuvântul vieţii din gurile

noastre... în jurul uneia din colonii trăiesc peste 6.000 de ,

tătari... Dacă aceste popoare vor vedea dragostea şi trans-

formarea lor, ce predică măreaţă ar fi aceasta pentru ei!"

18

Se înfiinţează o colonie misionară.

Călătoria a fost continuată. încă nu s-a găsit locul cel

mai potrivit pentru înfiinţarea unei misiuni. Zaremba şi

Dittrich au fost îndrumaţi spre oraşul Şuşa, în regiunea

Karabagh, de o frumuseţe edenică. Au fost încântaţi

când au văzut localitatea pentru prima dată. Oraşul se

afla situat pe o un podiş în mijlocul munţilor şi era plin

de grădini de pomi fructiferi. Era înconjurat de prăpăstii

adânci prin care vuiau pârâuri înspumate de munte. Cli-

ma era foarte propice şi sănătoasă. Alimente existau din

belşug şi la preţuri foarte mici.

Cea mai mare parte a populaţiei erau tătarii, dar e-

xistau şi 500 de familii de armeni. Şi în jur, în sate,

trăiau mulţi armeni. Se părea că misionarii şi-au atins

ţinta provizorie. Lucrarea directă printre musulmani nu

era încă posibilă, atât cât au putut să cunoască între timp

ţara şi oamenii. însă în cadrul poporului armean, care era

creştin prin tradiţie, dar care abia dacă cunoştea viaţa bi-

blică de credinţă personală, le stătea în faţă o lucrare ma-

re. Această lucrare urma să fie abordată intensiv din

Şuşa. Zaremba şi Dittrich, care deveniseră între timp

prieteni şi tovarăşi de luptă nedespărţiţi în împărăţia lui

Dumnezeu, au putut să cumpere o casă cu o bucată mai

mare de pământ încă mai erau necesare ore de studiu al

limbii. Au instalat o tiparniţă care tipărea broşuri cu

conţinut evanghelic scrise în armeană. Griogorius, fiul

unui diacon armean, a devenit un profesor şi un colabo-

rator binevenit şi plin de râvnă.

Din Basel au venit alte întăriri. Fraţii Hohenacker şi

Haas au intrat în lucrare. Hohenacker poseda tot felul de

cunoştinţe medicale, astfel încât ajungea la mulţi oa-

meni, într-un anumit fel, el a fost primul medic misionar

19

al misiunii din Basel. S-a putut cumpăra un teren şi mai

mare. Pe acesta a luat fiinţă o adevărată casă de misiune.

S-a construit şi o şcoală pentru copiii armeni şi, în plus, o

tipografie. A luat fiinţă o adevărată colonie misionară. în

octombrie 1825, au mai venit încă trei misionari, Pfan-

der, König şi Wohr. în Şuşa au găsit un cămin fericit.

Greutăţi şi speranţe

în rapoartele lor trimise la Basel, Zaremba şi Dittrich

au atras tot mereu atenţia şi asupra lucrării de primă ur-

genţă de misiune şi păstorire a comunităţilor germane

răspândite pe o suprafaţă mare în regiunea întinsă din su-

dul Rusiei. Au găsit la comitetul din patrie urechi dispuse

să asculte. Au fost trimişi câţiva fraţi pentru această lu-

crare specială.

La 1 decembrie 1825, moare în Petersburg cel care a

fost atât de dedicat Evangheliei şi lucrării misionare, ţa-

rul Alexandru I. I-a urmat Nikolai I. Care va fi atitudinea

lui faţă de lucrarea misiunii din Basel, căreia fratele lui

decedat i-a acordat cu generozitate multe drepturi? Şi

ceea ce se construise între timp în Şuşa, nu ar fi fost po-

sibil fără interesul şi aprobarea evlaviosului ţar. Cu apro-

barea conducerii din Basel, misionarul Dittrich a fost tri-

mis în capitală, ca să sondeze noua situaţie creată prin in-

stalarea noului ţar. A rămas un an întreg în Petersburg şi

s-a întors în cele din urmă fericit şi mulţumit: lucrarea

misionară din Caucaz putea să continue netulburată.

Karass era una din coloniile germane din nordul Cau-

cazului. Misiunea din Basel 1-a trimis acolo pe Lang, ca

şi preotul coloniei. în acelaşi timp, trebuia să facă o lu-

crare misionară printre tătarii din regiunile învecinate.

20

Aceasta sarcină dubla a fost peste puterile lui. A fost

aproape de o prăbuşire fizică şi psihică. Zaremba 1-a

înlocuit pentru un timp.

în timpul cât a lipsit din Şuşa, asupra regiunii din su-

dul Caucazului s-a abătut o catastrofă groaznică. în sud-

est, Rusia se învecina cu Persia, care, în ultimii ani, fuse-

se nevoită să cedeze Imperiului ţarist câteva regiuni.

Acolo trăiau mulţi musulmani, a căror simpatie se în-

drepta spre Persia. După moartea ţarului şi preluarea

domniei de către noul ţar, a existat în Rusia o stare de

confuzie. Revoluţionarii persani au crezut că pot să se

folosească de această stare şi pot să aprindă o revoltă în

regiunile ruseşti de lângă graniţă.

Aceste planuri nu s-au realizat, dar s-a ajuns totuşi la

o serie de măceluri sângeroase. Colonia germană Katha-

rinenfeld a fost lovită de această nenorocire. A fost ame-

ninţată şi colonia Helenendorf, dar a fost cruţată. Şuşa a

fost asediată 40 de zile de o armată persană, dar a putut

fi eliberată de trupele ruseşti. Printr-un edict de pace care

le-a fost impus, persanii au mai pierdut încă două fâşii

de teren roditor din jurul renumitului munte Ararat. La

fel s-a întâmplat şi cu Turcia, cu o parte a unui ţinut lo-

cuit de armeni. Această situaţie politică şi militară con-

fuză puţin îmbucurătoare a avut însă pentru misionarii

din Basel o urmare pozitivă: aveau acum posibilitatea

sâ-şi extindă lucrarea şi în regiunea din jurul Araratului

şi a izvorului Eufratului.

După nenorocirile anului 1826, în Caucaz a urmat o

perioadă de linişte şi de lucrare misionară netulburatâ. în

Şuşa, unde s-au întors atât Dittrich, cât şi Zaremba după

misiunile lor speciale în Petersburg şi Karass, lucrarea

printre armeni s-a continuat nu fără unele semne pline de

speranţă. Printre altele, s-a putut înfiinţa o şcoală cu

21

internat pentru învăţători. începutul l-au făcut şase tineri

armeni, care doreau să se instruiască pentru a deveni

educatori de tineret în rândul poporului lor.

Lucrarea de traducere a cărţilor Bibliei în limba ar-

meană modernă făcea progrese. Nici musulmanii nu au

fost scăpaţi din vedere. S-a încercat să se ajungă la ei mai

ales prin foi volante şi tractate, dar şi prin Cuvântul tipă-

rit al Bibliei. Misionarul Pfander a scris o adevărată ca-

podoperă despre controversa dintre islamism şi credinţa

creştină, cu titlul "Cântarul adevărului." Timp de jumă-

tate de secol, lucrarea lui a rămas fundamentală pentru

problemele legate de misiunea printre mahomedani.

Zaremba nu a putut şi nu a vrut să se limiteze la Şuşa.

în vara anului 1828, a pornit într-o călătorie misionară

spre regiunile răsăritene ale Caucazului. Mai ales s-a

simţit atras de Baku, port la Marea Caspicâ. în călătoria

lui 1-a însoţit şi misionarul Pfander. Printre musulmani,

cărora s-au adresat în primul rând, au găsit un ecou slab.

Impresia lor mai veche s-a întârit, cum câ principala lor

lucrare trebuie sâ fie îndreptată spre trezirea şi educarea

armenilor, pentru ca aceştia sâ poată deveni sare şi lu-

mină pentru mahomedanii în mijlocul cărora trăiesc. Bu-

curia lor a fost mare când au cunoscut în Baku un tânăr

negustor armean, Hakub, un creştin atât de sincer şi de

plin de râvna, cum puţini au mai întâlnit. S-au împrietenit

cu el şi au fost învioraţi de pârtâşia frâţeascâ cu el.

La sfârşitul lui septembrie, amândoi vestitorii Evang-

heliei s-au întors la Şuşa. Nu şi-au permis o pauză prea

lunga pentru odihnă şi refacere, ci, la sfârştiul lui noiem-

brie, au plecat din nou la drum. Aceste călătorii se făceau

călare. în oraşul Nuha l-au cunoscut pe armeanul conver-

tit Grigor, care nu a ascuns în faţa musulmanilor câ s-a

convertit la Cristos. Fusese răpit în timpul navalei persa-

22

nilor din anul 1826. Mai întâi prin promisiuni, apoi prin

ameninţări, au încercat sâ-1 convingâ pe tânărul educat

sâ renunţe la credinţa creştina şi sâ treacâ la islamism.

Degeaba! Ca urmare, a fost aruncat într-o închisoare şi

torturat îngrozitor. Şi atunci a râmas pe poziţie. S-a bu-

curat cu adevărat sâ moara o moarte de martir pentru

Domnul lui iubit. însâ plata unei sume de bani i-a adus

libertatea. Misionarul Pfander a scris atunci: "Nu trebuia

sâ moara, ci trebuia sâ râmânâ mai departe ca o dovada

vie a puterii lui Cristos, şi a credinţei în El, şi ca martor

plin de râvna pentru adevărul creştinismului printre

mohamedani."

Lui Zaremba nu i-a fost foarte uşor sâ fie nevoit sâ se

despartă ceva mai târziu de Pfander. Acestuia i se ivise

ocazia unei calatorii de recunoaştere în Persia, ţara ma-

homendanâ care a fost întotdeauna închisa pentru Evan-

ghelie. Locul lui a fost luat de un armean credincios, pe

nume Mirsa Faruch care a devenit însoţitorul lui Zarem-

ba în următoarea câlâtorie, care a avut drept ţinta printre

altele şi oraşul Baku.

"Creştinii"împotriva Evangheliei!

Ştim între timp câ influenţa lui Zaremba şi a misiona-

rilor s-a îndreptat tot mai mult spre armeni. Este drept câ

au încercat sâ vorbească şi cu mahomedanii despre cre-

dinţa, dar acest lucru a eşuat mereu din cauza fanatismu-

lui islamic. Cât a fost de regretabil câ şi printre armeni,

care se numeau creştini, a început sâ se mişte şi sâ se

întărească opoziţia! La început, unele uşi au fost deschi-

se. Şi preoţii salutaseră lucrarea misionarilor. Mai ales

episcopul Narses, un creştin foarte credincios, ucenic viu

23

al lui Isus, a fost foarte binevoitor faţa de cei din Basel şi

s-a bucurat de faptul câ Evanghelia clara se vesteşte po-

porului lui adormit spiritual. Apoi însă, superiorii cleru-

lui armean s-au împotrivit tot mai mult lucrărilor misiu-

nii. Preoţii se temeau într-un mod foarte egoist câ-şi vor

pierde influenţa asupra enoriaşilor. Influenţa lor părea

periclitată, dacă toţi oamenii ajungeau să aibă posibilita-

tea să cerceteze singuri Scripturile. Când tot mai mulţi

preoţi simpli s-au arătat interesaţi de proclamarea misio-

narilor, atitudinea superiorilor a devenit şi mai duşmă-

noasă.

Misionarii au tradus între timp Noul Testament în

limba armeană curentă. Pentru tipărire a fost însâ nevoie

de aprobarea superiorilor bisericii. Aceasta a fost amâ-

nata tot mereu cu argumente transparente. Ca urmare,

Zaremba a primit sarcina sâ-1 viziteze în Etşmiadţin pe

superiorul bisericii armene, numit "katholikos" şi sâ

obţină în sfârşit de la el şi de la sinod, cea mai înaltă au-

toritate bisericească, aprobarea mult aşteptată. A pornit

în călătorie în februarie 1830, însoţit de credinciosul Mir-

sa Faruch. Situaţia politico-militarâ din vremea aceea a

fost următoarea: după un război dintre Rusia şi Turcia, ţi-

nuturile prin care a trecut Zaremba au aparţinut oficial

Turciei, dar au mai fost încă ocupate de trupele ruseşti.

Acestea trebuiau sâ rămână acolo, până când turcii aveau

sâ îndeplinească condiţiile tratatului de pace de la Adria-

nopol din anul 1829. Sub protecţia armatei ruse se putea

călători fără primejdie prin acele ţinuturi.

Pe drum, Zaremba a participat la un serviciu religios

armean şi a fost foarte impresionat de liturghia străveche,

venerabilă şi măreaţă ţinută în limba bisericeasca, pe ca-

re aproape câ nu o mai înţelegea nimeni. Dar s-a întristat

simţind câ lipseşte adevăratul conţinut al Evangheliei şi

24

că ceremoniile şi riturile exterioare nu puteau sâ-1 înlo-

cuiască. Nu s-a putut sătura să privească peisajul încân-

tător din jurul muntelui Ararat. Când a traversat Eufratul,

aproape că i-au dat lacrimile. Găsea că situaţia armenilor

este apăsătoare. Ruşii fuseseră salutaţi de armeni drept

eliberatorii de jugul turcesc şi, deci, mahomedan. Acum,

însă, ruşii urmau să părăsească din nou cea mai mare

parte a ţinuturilor pe care le-au ocupat. Care va fi atunci

viitorul armenilor? Nu putea să fie decât tulbure.

Desigur că pe parcursul călătoriei lui, Zaremba nu a

fost "un peşte mut." Tocmai mahomedanilor le-a vorbit

tot mereu şi le-a împărţit literatură creştină. Clericii isla-

mici au asmuţit poporul împotriva lui. Ei l-au anunţat pe

generalul rus că viaţa străinului nu mai este în siguranţă,

dată fiind mânia gata să izbucnească. Martorul curajos a

fost nevoit sâ-şi întrerupă lucrarea.

După trei luni, Zaremba şi însoţitorul lui au ajuns, în

sfârşit, la Etşmiadţin, unde se afla reşedinţa frumoasă şi

romantic aşezată a patriarhului armean, acel "katholi-

kos." Acesta, un bătrân de 79 de ani, a fost foarte bine-

voitor. Se putea observa însă că cei din jurul lui, doctori

în teologie şi membri ai sinodului, nu-1 mai luau în se-

rios. De aceea, Zaremba nici nu i-a mai prezentat lui

problema cea mai importantă, adică aprobarea pentru

tipărirea Bibliei. El s-a adresat mult mai mult acelora ca-

re păreau că au un cuvânt de spus. Dar aceştia, printre

care funcţionari abili şi călugări complet nespirituali, au

tărăgănat şi au sabotat problema, unde şi cum au putut.

Când neobositului Zaremba i s-a făcut, totuşi, promi-

siunea, că deocamdată se va putea tipări Evanghelia

după Matei şi după ce i s-a confirmat acest lucru aparent

chiar în scris, printr-o scrisoare închisă, acesta a plecat

într-un fel plin de speranţă. Când a deschis mai târziu

25

scrisoarea - cu ce s-a trezit în mână? O coală albă de

hârtie! Fusese înşelat în mod infam!

Persecuţia clericilor armeni şi a autorităţilor biseri-

ceşti s-a accentuat şi mai mult, atât în Şuşa, cât şi în

împrejurimi. în plus, a mai venit încâ o nenorocire groaz-

nică: în Caucaz a izbucnit holera. Şi coloniile germane

au fost lovite. "Medicul misiunii" Hohenacker a plecat

din Şuşa pentru a lupta împotriva bolii. Saltet, misionarul

din Basel, a căzut victimă holerei. Fusese pastorul a

şapte colonii germane. Săptămâni întregi alergase de la

bolnav la bolnav, încercând să ducă bolnavilor de holeră

mângâiere şi întărire, fârâ sâ-şi cruţe propria viaţă. în ce-

le din urmă, a căzut la pat. Zaremba a mai putut sâ-1 vizi-

teze şi a cântat împreuna cu câţiva prieteni lângă patul de

moarte al lui Saltet cântecul preferat al acestuia: "Mi s-a

arătat milă." Cel care a plecat acasâ şi-a exprimat sigu-

ranţa pe care o avea în Dumnezeu prin cuvintele: "A trăi

este Cristos şi a muri este un câştig."

întors la Şuşa, şi Zaremba a căzut bolnav la pat. Sta-

rea lui s-a înrâutâţit atât de repede, încât fraţii s-au strâns

în jurul patului lui, crezând că va muri. însă Dumnezeu a

făcut o minune: Zaremba s-a însănătoşit. Cu excepţia

câtorva cazuri, Şuşa a fost cruţată de molimă. în mod

evident, Zaremba a fost încâ mult timp foarte slăbit. Nu

numai holera a fost cauza stării lui, ci şi multele călătorii

obositoare din ultimii ani, care nu au trecut pe lângă el

fără să lase urme. S-a dovedit câ avea urgentă nevoie de

o odihnă completă.

26

Şederea în patrie

în urmă cu un an, Zaremba poate ar fi ezitat să se

odihnească. Era de părere că există mult prea multe

lucrări urgente, care nu pot fi amânate. Acum, în starea

lui slăbită, a primit o scrisoare de la unchiul lui, din pa-

tria copilăriei lui. Conţinea veşti triste. Soţia unchiului

murise şi îl lăsase cu şase copii, majoritatea încă mici.

Tânjea după mângâiere şi ajutor şi căuta aceste lucruri

tocmai la nepotul lui preaiubit. Zaremba a crezut că aude

chemarea lui Dumnezeu prin acea scrisoare. De atâta

timp îşi făcuse datoria în străinătate, nu avea acum şi

propria lui familie un drept asupra lui? în acest sens, a

scris la Basel: "Iatâ-mâ cu sănătatea şubredă şi acum şi

scrisoarea de la unchiul meu. Ce coincidenţă ciudată!"

Comitetul i-a dat cu plăcere încuviinţarea pentru un

concediu în patrie. La începutul anului 1831 şi-a luat

rămas bun de la Şuşa. Care a fost situaţia spirituală în

rândul armenilor lui dragi, când a plecat? Lucrarea de

evanghelizare prosperase plină de speranţă în mijlocul

lor. Ici şi colo începeau să se mişte "oasele uscate." Şco-

lile misiunii, care se înfiinţaseră ici şi colo, aveau mulţi

elevi. Numărul preoţilor care veneau la credinţă creştea.

Modul în care sămânţa semănată începea să răsară era

minunat. Cu un succes atât de frumos, ura şi opoziţia su-

periorilor bisericii a continuat totuşi să crească. Despre

acest lucru, fraţii scriu la Basel: "Domnii suspuşi simt că

liniştea şi poziţia lor se clatină de îndată ce lumina Sfin-

tei Scripturi începe să lumineze în inimile oamenilor şi îi

îndeamnă să caute adevărata curăţenie şi dreptate numai

în împăcarea cu Isus Cristos."

Pe de-o parte, inima lui Zaremba a fost plină de bu-

curie să întâlnească din nou după o perioadă atât de

27

lungă, oameni dragi, mai întâi în Polonia şi apoi în El-

veţia şi în Germania. Pe de altă parte, inima lui a fost

îndurerată că îşi părăseşte fraţii de la misiune şi prietenii

armeni în situaţia aceea atât de nesigură. A făcut cel mai

bun lucru pe care putea sâ-1 facă: a adus toate problemele

înaintea Domnului lui divin, în rugăciune insistentă.

Trăise aproape zece ani în Caucaz, fără nici o pauză, în

lucrare şi în luptă.

Pânâ în 1833, Zaremba a rămas la unchiul lui în Ozu-

pin. Apoi a călătorit mai departe spre Basel, unde a ajuns

la începutul anului 1834. Venirea lui a trezit peste tot

multă bucurie. La conferinţa misiunii, rapoartele lui de-

spre Caucaz au fost în centrul atenţiei. Un tratament la

Badenweiler în Pădurea Neagră i-a făcut bine corpului

lui obosit. Oriunde a vorbit despre misiune, în Württem-

berg şi în Elveţia, nu a dus nicăieri lipsă de ascultători

atenţi. Cât de mult s-a bucurat că poate să ia cu el ca im-

presie generală faptul că dragostea şi dăruirea jertfitoare

pentru misiune a crescut peste tot! în aprilie 1835, dorul

de iubitul lui Caucaz 1-a dus din nou înapoi, după 15 luni

de şedere în Elveţia şi în Germania. Cât timp a fost de-

parte în patrie, inima lui a rămas totuşi acolo, zi de zi,

plină de dragoste şi de rugăciuni.

Interzicerea lucrară misionare evanghelice

întors la Şuşa, Zaremba a găsit situaţia aproape ne-

schimbată. Şi totuşi, a avut impresia că vede ceva mai

multe semne de speranţă decât înainte, atât printre arme-

ni, cât şi printre mahomedani. De exemplu, a întâlnit câ-

ţiva mulahi (preoţi mahomedani) care aveau întrebări

sincere relativ la adevărul biblic. Nici lui şi nici cola-

28

boratorilor lui nu le trecea prin minte câ întregii lucrări

misionare i s-ar putea pregăti în curând un sfârşit nâpraz-

nic. însă tocmai acest lucru s-a petrecut, spre întristarea

lui şi a celorlalţi!

Regiunea Caucazului primise de curând un nou gu-

vernator general. Acesta purta numele german de Rosen,

dar era un opozant categoric al misiunii evanghelice. Şi-

a aplecat cu mare bunăvoinţă urechea la plângerile su-

periorilor bisericii armene împotriva lucrării misionare.

Aceste plângeri le-a canalizat mai departe spre Peters-

burg. Acolo, timpurile evlaviosului, credinciosului ţar

Alexandru I, care fusese interesat de lucrarea misionară,

erau de mult uitate. Ţarul care domnea acum, Nikolai I,

a preluat parola pe care a emis-o o mişcare fanatică slavă

din rândurile sfetnicilor lui: "Un ţar, o credinţă!" Şi a-

ceastâ credinţă putea să fie numai cea ortodoxă. Toate

celelalte credinţe şi comunităţi creştine au fost surghiu-

nite între nişte reglementări foarte stricte. Enoriaşilor li

s-a interzis să le calce şi să treacă la o altă confesiune.

Interdicţia ţaristă a lovit misiune după misiune: mi-

siunea fraţilor moravieni printre calmucii păgâni, înce-

puturile misionare ale Misiunii din Londra printre tribu-

rile din Siberia, Misiunea Scoţiană din nordul Caucazu-

lui. La urmă, a venit şi rândul Misiunii din Basel. La 23

august 1835, a ajuns la Şuşa un ucas (ordin ţarist) din

Petersburg, care a interzis pe viitor întreaga lucrare mi-

sionară a misionarilor din Basel.

în ucas se subliniau în special trei puncte:

1. Misionarii ar fi pus pe planul doi lucrarea printre

mahomedani, pentru care li se permisese să se stabi-

lească în Caucaz. în locul acestei lucrări ar fi încercat să

câştige adepţi dintre armenii creştini.

2. Lucrarea printre mahomedani trebuie considerată

29

fără nici un succes. Statistica nu prezintă deloc botezuri.

Preoţii bisericii ortodoxe ruse pot să prezinte cu totul alte

date. (Ce s-a întâmplat? Cu tot felul de promisiuni şi

chiar ameninţări, un număr de mahomedani au devenit

creştini formali. Nu putea să fie vorba de o transformare

lăuntrică prin credinţa creştină.)

3. Acum urma, de fapt, motivul principal al demersu-

lui împotriva misiunii evanghelice: Sfântul Sinod, autori-

tatea cea mai înaltă a bisericii ortodoxe, ar avea în vedere

înfiinţarea unei societăţi misionare ruse pentru întregul

Caucaz. Prin urmare, nu mai este necesar să fie chemaţi

şi toleraţi alţi misionari de alte confesiuni.

Desigur, misionarii din Basel nu s-au resemnat ime-

diat cu acest ordin. Mai ales poliglotul Zaremba: a întoc-

mit şi a trimis autorităţilor o petiţie detaliată în limba

rusă. Calm şi clar au fost prezentate încă o dată principii-

le de la care s-a plecat atât în lucrarea printre mahomeda-

ni, cât şi printre armeni. Nu poate să fie vorba despre un

prozelitism râu intenţionat printre armeni. Niciodată nu

s-a intenţionat retragerea cuiva din biserica sa, ci oamenii

au fost chemaţi să fie responsabili în relaţia lor faţă de

credinţa şi persoana lui Isus Cristos. Nu au fost interesaţi

să facă creştini formali printre mahomedani. Poate câ ar

fi putut să câştige dintre aceştia. Lupta şi rugăciunile au

fost pentru transformarea şi înnoirea inimii. în ultimul

timp au început să se vadă unele semne câ, ici şi colo,

încep să fie atinse şi inimile mahomedanilor. Ar trebui sâ

se dea misiunii posibilitatea sâ-şi continue lucrarea în

scopul prezentat.

Petiţia a rămas fără rezultat. O durere adâncă i-a um-

plut pe misionari cu privire la întreruperea bruscă a

lucrării pe care o iubeau. Dar le-a rămas convingerea câ -

în ciuda tuturor slăbiciunilor şi imperfecţiunilor omeneşti

30

ale lucrării lor - au mers pe calea cea dreaptă. Ce se va

întâmpla cu sămânţa aruncată de ei, aceasta este sub

controlul lui Dumnezeu. Puţină alinare le-a adus gândul

că, cel puţin în rândul poporului armean, există acum o

mulţime destul de mare de credincioşi, care vor putea să

lucreze mai departe ca sare şi lumină în zona lor, chiar şi

printre mahomedani.

în nordul Caucazului, misionarii Lang şi König au

rămas mai departe activi, ca pastori ai coloniilor germa-

ne, cu condiţia să renunţe la lucrarea misionară printre

tătari. Şi dintre misionarii staţionaţi în Şuşa, mai mulţi

au putut fi numiţi ca preoţi în colonii, astfel încât 15 mi-

sionari din Basel au rămas ca pastori în lucrare. Misiona-

rul Pfander şi un alt colaborator al lui Zaremba au pornit

spre India, unde guvernul englez a deschis Misiunii din

Basel uşa spre coloniile sale.

Zaremba şi şeful tipografiei, misionarul Judt, au ră-

mas deocamdată în Şuşa. Câte un creştin armean mai au-

zea de la ei câte o vorbă de încurajare şi alinare. Erau şi

o mulţime de alte probleme de rezolvat legate de lichida-

rea stabilimentului misiunii. Deosebit de complicate

erau formalităţile legate de preluarea terenului misiunii

de către statul rus. Pentru un timp scurt, a înviat speranţa

că se va putea relua totuşi o parte a lucrării misionare.

Guvernatorul von Rosen, care se arătase atât de duş-

mănos faţă de Misiunea din Basel, nu a guvernat mult

timp, ci a fost curând demis din funcţia sa. Situaţia se

arăta deci din nou ceva mai favorabilă. în Petersburg,

avocaţi influenţi au intervenit pentru misiune. Conduce-

rii din Basel i s-a părut că este mai bine să se continue li-

chidarea misiunii. Cât de uşor puteau să urmeze din nou

tulburări şi greutăţi după această destindere a situaţiei!

Zaremba a rămas până la urmă singur în Şuşa. Judt

31

dăduse curs chemării de a fi părintele unui orfelinat din

Pernau, în Lituania. în aprilie 1838, a trebuit sâ-şi ia

râmas bun şi "ultimul de pe câmpul de lupta." Comitetul

a ordonat ca Zaremba sâ mai râmânâ deocamdată încâ un

timp în Karass, fârâ sâ facâ însă acolo o lucrare concreta.

Acest lucru a fost foarte greu pentru bărbatul de numai

44 de ani! Mai târziu, o alta scrisoare 1-a chemat înapoi

la Basel. Acolo trebuia în primul rând sâ se odihnească.

Apoi urma sâ se hotârascâ ce noua sarcina se va gâsi

pentru el.

Primul "predicator itinerant" al misiunii

în călătoria sa, Zaremba a întărit şi a adus bucurie

prin vizita lui într-o serie de case parohiale din colonii.

Planul lui a fost sä plece cu vaporul pe Marea Neagra

pânâ la Odesa. însă vaporul care avea curse rare plecase

deja. Aşa ca a trebuit sâ pornească din nou pe uscat.

Aceasta a însemnat un drum lung şi obositor. Cu toate

acestea, călătoria pe uscat i-a oferit ocazia sâ mai vizite-

ze o serie de colonii germane situate în vestul Caucazu-

lui. Din fericire, în ciuda sănătăţii sale slăbite, a rezistat

neaşteptat de bine la toate greutăţile şi eforturile. Totuşi,

în Basel, unde era aşteptat, toata lumea a râsuflat uşurata

când, la sfârşitul lui septembrie, a sosit vestea câ a ajuns

cu bine la Linz, în Austria. A mai apârut încâ o întârziere

pentru câ cel întors acasă şi-a luat timp pentru vizite în

Bayern - München, Augsburg şi în alte locuri. Bayern

era pe atunci încâ o importanta zona de influenţa a Mi-

siunii din Basel. în sfârşit, în noiembrie 1838, Zaremba a

ajuns la Basel.

Zaremba a considerat ca o deosebit de fericita hotâ-

32

rare a lui Dumnezeu că 1-a mai găsit încă în viaţă pe

mult iubitul şi respectatul preşedinte al misiunii, Chri-

stian Gottlieb Blumhardt, care zăcea grav bolnav şi se

pregătea pentru plecarea în patria cerească. A avut loc o

ultimă întâlnire foarte mişcătoare a celor doi luptători ai

lui Dumnezeu, despre care Zaremba a scris: "Aceasta a

fost o mare binecuvântare pentru inima mea. La patul lui

Blumhardt a existat întotdeauna pace şi întărire. Este un

lucru măreţ sâ vezi îndeaproape un astfel de om al lui

Dumnezeu pe pragul veşniciei, care va fi pentru el, prin

harul lui Dumnezeu, pragul transfigurării."

Pe patul de suferinţă în care a zăcut timp de mai mul-

te săptămâni, Blumhardt a fost mult preocupat de gândul

unei noi slujiri desăvârşite în lumea lui Dumnezeu. Ulti-

mele lui cuvinte, pe care le-a auzit şi Zaremba, au fost:

"Se apropie! Aleluia!" în ziua morţii sale, în urma pri-

mului preşedinte mult binecuvântat al Misiunii din Basel

au rămas mulţi ani de activitate plină de abnegaţie. La

moartea lui Blumhardt, Zaremba a afirmat: "în veşnicie

se va bucura sâ audă mulţi oameni din cele mai diferite

popoare lâudându-L pe Isus, ca urmare a ceea ce li s-a

întâmplat prin intermediul Misiunii din Basel."

Ce urma sâ se întâmple acum cu Zaremba, cel întors

acasă? Prima iarnă şi-a petrecut-o în casa misiunii. Aco-

lo a participat din toată inima la problema importantă le-

gată de cine va fi succesorului lui Blumhardt. Pe atunci,

situaţia a fost de aşa natură, că cei din Württemberg

aveau un cuvânt mai mare de spus decât cei din Elveţia,

relativ la soarta Misiunii din Basel. Majoritatea "elevi-

lor" proveneau din pietismul württemberghez. A devenit

deci aproape de la sine înţeles ca, după şvabul Blum-

hardt, conducerea lucrării sâ fie preluată de un alt würt-

temberghez. A fost ales cel de-al doilea preot din

33

Winnenden, Wilhelm Hoffmann. Era fiul cel mai mare al

cunoscutului fondator al comunităţii fraţilor moravieni,

Korntal.

Zaremba a primit alegerea cu mare bucurie. Şi Hoff-

mann, la rândul lui, s-a bucurat că printre cei care se roa-

gă şi colaborează împreună cu el se numără şi experi-

mentatul Zaremba şi că acesta doreşte să slujească în

continuare misiunea. I s-a trasat o sarcină care nu a mai

existat niciodată sub această formă în Misiunea din Ba-

sel: Zaremba a devenit primul predicator itinerant al mi-

siunii, care trebuia să viziteze prietenii şi asociaţiile de

binefacere din Germania şi din Elveţia. Pentru această

sarcină erau prevăzute lunile de vară. Iarna urma să lo-

cuiască în casa misiunii, rezolvând corespondenţa cu

prietenii şi fraţii din străinătate şi păstorind "elevii."

Până atunci, vizitarea cercurilor de prieteni ai misiunii

s-a făcut numai de misionari, în timpul concediilor lor în

patrie. Acum, exista o personalitate care îşi dedica toate

puterile, întregul foc al dragostei şi al dăruirii pentru slu-

jirea misiunii în patrie. Şi acest lucru a fost foarte nece-

sar. O perioadă lungă de timp, Misiunea din Basel a fost

aproape singura misiune evanghelică - în afară de Herrn-

hut, misiunea fraţilor moravieni - şi a cuprins o zonă de

influenţă aproape mondială, care se întindea din Elveţia

până în Finlanda, din America de Nord până la coloniile

germane din Caucaz. între timp, luaseră fiinţă şi alte so-

cietăţi misionare, majoritatea ca rod al trezirilor la viaţa

spirituală, dăruite de Dumnezeu. în primul rând, trebuie

să numim aici Misiunea din Barmen, pe Rin.

Zaremba a fost şi a rămas, desigur, cu toată bucuria

un om al Misiunii din Basel. Drumul la Basel şi apoi din

Basel la lucrarea din Caucaz a fost numai călăuzirea lui

Dumnezeu pentru el. Tot ca o călăuzire a privit acum şi

34

noua sa sarcină de a călători prin patrie. în total, a slujit

în acest mod 25 de ani, a fost mai mult timp activ în

acest fel decât în lucrarea efectivă de pe "front."

Din punct de vedere al sănătăţii, contele a rezistat

destul de bine în aceşti 25 de ani. Acest lucru nu a fost

foarte normal după toată slăbiciunea şi suferinţa tru-

pească pe care a îndurat-o. în secolul al XlX-lea, călăto-

rii nu cunoşteau multele înlesniri şi comodităţi cu care

suntem obişnuiţi noi. De altfel, Zaremba nu a fost nici

un vorbitor strălucit. Nu a avut o voce deosebit de puter-

nică. I-a lipsit talentul oratoric pentru a ţine discursuri

pasionante în public. Dar putea să povestească minunat

şi plastic şi aceasta făcea ca inimile ascultătorilor, mai

ales ale copiilor, să i se deschidă.

întreaga personalitate a lui Zaremba a avut un efect

mai mare decât cuvintele care i-au ieşit din gură. Din

multe păreri şi mărturii care există despre el reiese în un-

animitate că rar a mai existat un ucenic al lui Isus, care

să fie atât de transformat de dragostea Mântuitorului în

fiinţa şi în comportamentul lui, ca şi Zaremba. într-o

ocazia, a vizitat un orfelinat. Mai târziu, la şcoala dumi-

nicală s-a pus întrebarea: "Cine este dragoste?" Răspun-

sul aşteptat a fost: "Dumnezeu este dragoste." însă răs-

punsul a fost altul, şi anume: "Zaremba este dragoste."

Ce impresie puternică trebuie să fi făcut asupra copilului

dragostea lui Zaremba cu ocazia vizitei lui! Această dra-

gostea nu a avut nimic în comun cu sentimente molatice.

Contele putea să se aprindă de mânie şi de râvnă când

vedea că slava lui Isus este atacată şi că dragostea

Mântuitorului nu este respectată!

Perioada călătoriilor dura anual din primăvară până în

toamnă. îl găsim pe Zaremba foarte mult în Württem-

berg, în Baden şi în Elveţia. Dar a călătorit mult şi la

35

Hessen, Westfalen, Bayern, Thüringen şi în nordul Ger-

maniei. Calea ferată era pe atunci la începuturile ei. Za-

remba a folosit-o foarte puţin. A călătorit cu poştalionul

sau cu alte mijloace de transport nu tocmai confortabile

şi nu s-a dat înapoi nici de la marşuri lungi. Un singur

exemplu despre modul în care se comporta Zaremba cu

oamenii în timpul călătoriilor:

într-o ocazie, vizitiul lui a fost un şvab destoinic, care

a frecventat mult timp biserica, dar care s-a lăsat apoi de

calea credinţei. Zaremba 1-a lăudat tot mereu, când tre-

ceau de câte un loc primejdios, sau când nu biciuia calul

când trebuia să urce o pantă. Plin de dragoste, însă fără

insistenţă, omul a auzit din când în când şi câte o averti-

zare spirituală. Vizitiul a fost atât de impresionat de toa-

te, încât a spus la sfârşit: "Cu acest om aş călători în jurul

lumii." La scurt timp a murit ca şi creştin credincios,

întors pe cale.

Pentru Zaremba a fost o bucurie deosebită când a

ajuns odată în Siegerland, în acea regiune de unde era

Jung-Stilling. Ne mai amintim câ în urmă cu mulţi ani a

fost condus la credinţa vie în Isus Cristos citind biografia

vieţii lui Stilling? Acum putea să caute locul unde s-a

născut cândva "părintele lui spiritual": moşia Hilchen-

bach. A străbătut pădurile în care a locuit copilul Hein-

rich cu bunicul sâu într-o căsuţă de cărbunari şi unde 1-a

ajutat pe bunic la arderea cărbunilor. Ghidul lui Zaremba

prin Siegerland a fost un preot care îl venera şi el pe

Jung-Stilling. Fiul acestuia a fost şi el de faţă la vizita lui

Zaremba în casa părinteasca. Printre altele, a scris ur-

mătoarele într-o relatare de mai târziu:

"Este una din cele mai frumoase amintiri din copi-

lărie, căreia îi datorez şi imboldul şi dragostea pentru mi-

siune, faptul că misionarul Zaremba a vizitat casa mea

36

părintească... Ori de câte ori am făcut o plimbare prin

sat, s-a întreţinut cu căldură şi dragoste cu toţi oamenii

pe care i-am întâlnit. Efectiv nu putea sâ treacă pe lângă

nici un copil fără să-1 ia în braţe şi sâ-1 strângă la piept.

Pentru fiecare avea un cuvânt atent şi nici un copil nu

era prea murdar ca sâ nu-1 sărute la despărţire. Deja în a

treia zi rugeau cu toţii după el şi-1 trăgeau de haină când

trecea prin sat. Seara însă era numai al nostru, al copiilor

preotului. Atunci ne lua pe genunchi şi ne povestea po-

vestea vieţii lui, aventurile lui din Caucaz, bucuriile şi

suferinţele misiunii lui. A plâns multe lacrimi amare

când a plecat de la noi."

Călătoriile se făceau - aşa cum am spus - în luniile de

vară. în lunile de iarnă petrecute în casa misiunii din Ba-

sel, fratele nostru nu a fost deloc inactiv. A fost adesea

pastorul şi încurajatorul fraţilor tineri. Şi corespondenţa

lui bogată din toată lumea creştea în fiecare an.

încă o dată în Caucaz

încă o dată în viaţa lui a părăsit Zaremba refugiul din

Basel pentru a efectua o călătorie în Rusia şi, special, în

Caucaz. Din corespondenţa lui vastă făceau parte multe

scrisori către coloniştii germani şi pastorii lor din sudul

Rusiei, cât şi către unii armeni, cu care legătura dragos-

tei frăţeşti nu s-a rupt niciodată. Şi din direcţia opusă,

dinspre est i se trimiteau lui Zaremba scrisori, care-1 ţi-

neau la curent. Mare a fost bucuria lui când i s-a comu-

nicat câ Ohannes, katholikosul armean, duşmanul aprig

al lucrării misionare, a murit şi că în locul lui, la condu-

cerea bisericii armene, a fost numit evlaviosul episcop

Narses, binecunoscut lui Zaremba. Aceasta a trezit spe-

37

ranţe îndreptăţite la mai multă libertate pentru vestirea

Evangheliei prin misionari în poporul armean.

Misiunea, în general, şi Zaremba, în special, s-au bu-

curat de asemenea de faptul că între timp dinspre Rusia

curgeau multe daruri spre Basel. La acestea s-au alăturat

în tot mai mare măsură coloniştii germani din Caucaz, pe

lângă aceştia numeroşi prieteni ai misiunii din provinciile

baltice şi în cele din urmă cercurile misionare din capita-

la Petersburg. Conducerea misiunii a avut dorinţa să se

întărească relaţia cu aceşti mulţi prieteni şi donatori şi să

i se permită unui frate să facă o călătorie în scop de vi-

zită, însă cine era mai potrivit pentru aceasta decât cre-

dinciosul conte Felician? Au îndrăznit sâ-1 întrebe pe Za-

remba, care avea 62 de ani, dacă ar fi dispus la acest lu-

cru. Răspunsul a fost Da! La 31 mai 1856, a pornit în

îndepărtata călătorie. .

în primul rând, trebuia să ţină discursuri într-o limbă

care a fost de fapt limba lui maternă, dar pe care practic

nu a mai vorbit-o de zeci de ani: în poloneză. Vorbind-o,

şi-a amintit-o repede. A mers mai departe spre rudele

încă în viaţă din Lituania. A salutat încă o dată patria co-

pilăriei lui, moşia unchiului din Polozk, pe Duna.

Următoarea ţintă a fost Petersburg, unde, după moartea

ţarului Nikolai I, fiul şi succesorul acestuia, Alexandru al

II-lea, a dus o politică mai liberală decât cea a tatălui său

- şi în problemele legate de religie şi de biserică. Biseri-

cile luterane au fost redeschise şi Zaremba a putut să ţină

discursuri în acestea. Aceeaşi situaţie a existat şi în Esto-

nia, respectiv în Reval. Nici în Moscova situaţia nu a fost

de altă natură.

Apoi, spre sudul Imperiului ţarist! Acolo Zaremba s-a

simţit în mod special acasă! Pentru început, a fost rândul

coloniilor germane de pe Volga, apoi călătoria a conti-

38

nuat prin stepă spre binecunoscutul Karass şi mai depar-

te spre Tiflis. Câte amintiri de odinioară îi reveneau pes-

te tot în minte!

însă a renunţat să viziteze locurile cărora le-a dedicat

tot efortul. Nu a mai revăzut nici îndrăgitul Şuşa, nici

Baku şi nici alte locuri. Care a fost motivul? Actualul

guvernator la primit prietenos în timpul acestei vizite. El

i-a spus lui Zaremba că poate să ţină discursuri peste tot

în sudul Caucazului. Totuşi, i s-a interzis să viziteze a-

numite lagăre în care fuseseră deportaţi creştini de orien-

tare evanghelică din biserica de stat rusească, dar şi

membrii ai multor secte din Rusia, în timpul domniei ţa-

rului Nikolai. Exact de aceşti oameni a fost atras Zarem-

ba. Lor ar fi vrut să le ducă alinarea Cuvântului lui Dum-

nezeu. Acest lucru i s-a interzis însă. Prin urmare, a re-

nunţat - nu cu inima uşoară - în întregime la o şedere în

sudul Caucazului. însă prietenii lui din acea regiune,

germani şi armeni, l-au vizitat în Tiflis şi i-a putut întări

şi încuraja pe calea lor plină de lupte şi atacuri.

Zaremba nu a trecut pe lângă coloniile germane. Prie-

tenii lui cei mai credincioşi erau în Helenendorf. Oame-

nii de acolo ar fi vrut sâ-1 reţină de tot ca pastor. în vre-

mea aceea, Helenendorf nu avea pastor; pastorul Roth,

care păstorise mulţi ani biserica, fusese transferat la Ti-

flis. S-a întocmit o cerere către comitetul din Basel, să le

fie lăsat Zaremba ca pastor. Mai ales din cauza vârstei

înaintate a lui Zaremba nu s-a dat curs cererii. în patrie,

misiunea s-ar fi putut lipsi numai cu greu de robul expe-

rimentat al lui Dumnezeu şi ucenicul matur al lui Isus.

La sfârşitul călătoriei sale, Zaremba a avut parte de un

program foarte variat, din care a făcut parte şi minunata

peninsulă Crimea. Peste tot a avut ocazia să aibă părtăşie

cu credincioşii şi să le vestească Evanghelia. In total,

39

neobositul călător a fost plecat timp de trei ani! Mulţi au

considerat o minune faptul că trupul lui şubred a rezistat

acestei călătorii.

Ultima bucată de drum

Contele şi-a continuat călătoriile în Germania şi în El-

veţia încă cinci ani. Oriunde ajungea acest ucenic care

semăna tot mai mult cu loan, "apostolul iubirii", lăsa în

urma lui impresii de neşters. Apoi a trebuit să mai treacă

printr-o şcoală foarte grea, de genul acelora cu care

Domnul nu-i cruţă adesea nici pe cei mai credincioşi. La

începutul anului 1865, Zaremba a suferit în casa misiunii

din Basel un uşor atac de apoplexie, care 1-a lăsat fără

grai timp de mai multe ore. Acest atac s-a repetat după

câteva săptămâni şi pentru a treia oară în toamna anului

1865. Din acel moment, Zaremba nu a mai putut vorbi

coerent. Dacă, ocazional, mai încerca să rostească un

cuvânt, abia dacă mai putea sâ-1 înţeleagă cineva.

Biblia lui îndrăgită a devenit pentru el instrumentul de

comunicare. O deschidea musafirului care-1 vizita şi

arăta spre un anumit verset. în acest fel se putea afla ce-i

umple inima şi mintea. Mai putea să citească scrisori şi

să le înţeleagă conţinutul. Astfel de salutări din partea

prietenilor lui au ajuns la el până în ultima clipă, chiar şi

din îndrăgitul lui Caucaz şi din sudul Rusiei. La 1 mai

1874, după opt ani de tăcere şi de slăbiciune, pentru pele-

rin a sosit în cele din urmă ora eliberării din lanţurile

trupului.

într-un necrolog, cu ocazia plecării în patria cerească

a lui Zaremba, s-a spus: "O dată cu el, a plecat de la noi

şi a fost strămutat în Biserica de sus ultimul reprezentant

40

al primei generaţii a misiunii noastre, pe care l-am putut

avea aici în mijlocul nostru. Smerenia plină de abnegaţie

şi dragostea plină de râvnă a contelui rus, care, pentru a-i

sluji Domnului, a părăsit toate şi care a produs în ultima

jumătate de secol în nenumărate inimi impresii şi roade

binecuvântate, va rămâne şi pe viitor în Biserica lui Isus

Cristos, prin mila lui Dumnezeu, un exemplu eficient."

41

Friedlich Wilhelm Baedeker

1823-1906

O viaţă în lumina soarelui lui Dumnezeu

în acest capitol vom relata despre un om care a fost

mdâ cu renumitul editor al ghidului turistic Baedeker.

Unele din ghidurile valoroase cuprind rapoarte scrise de

mâna lui, anume acelea care tratează despre ţâri înde-

părtate, însă Baedeker a fost numai marginal un ghid

pentru obiective turistice. Lucrul mult mai important în

viaţa şi în activitatea lui a fost să călăuzească zeci de mii

de oameni din multe ţâri spre oraşul veşnic al lui

Dumnezeu.

Născut în Germania, şi-a ales ca patrie Anglia. Abia

la 43 de ani, în 1866, a devenit un urmaş conştient şi

hotărât al lui Isus Cristos. După acest pas al credinţei, au

urmat 40 de ani ai unei vieţi neobosite de mărturisire şi

de călătorii, care l-au dus tot mereu în ţinuturile înde-

părtate ale Rusiei. A străbătut Siberia de două ori.

Numele lui trebuie amintit alături de numele unui alt

german, care a emigrat şi el în Anglia: Georg Müller, cu-

noscutul părinte al orfelinatului din Bristol. Cei doi au

fost prieteni foarte buni şi căminul lor spiritual a fost în

cercurile "fraţilor creştini după Evanghelie." Au fost

membrii inimoşi ai Alianţei Evanghelice şi au iubit toţi

copiii lui Dumnezeu. Baedeker se numără pe drept prin-

tre părinţii "Conferinţei Alianţei de la Blankenburg." în

anii de început ai acesteia, a propovăduit acolo Cuvântul

42

lui Dumnezeu aproape de 20 de ori şi a avut părtâşie cu

credincioşi din multe biserici de stat, biserici protestante

şi alte comunităţi. Să prezentăm de la început câteva cu-

vinte exprimate de unul din prietenii lui despre acest om

unic, cuvinte cu care mulţi alţii sunt întru totul de acord:

"Mulţi, mulţi bărbaţi şi femei au încetat să se mai simtă

trişti din clipa în care dr. Baedeker le-a ieşit în cale.

Trăsătura cea mai caracteristică pentru caracterul lui a

fost în mod esenţial dragostea, încât nu-1 puteam privi

fără să ne treacă prin minte gândul: Aşa trebuie să fi

arătat apostolul loan la vârsta lui."

Sau cuvintele unui alt prieten: "Dr. Baedeker a trăit în

lumina soarelui lui Dumnezeu. Faţa lui zâmbitoare, salu-

tul lui din inimă îi transpuneau şi pe ceilalţi în această

lumină a soarelui. Dacă îl întrebam ce mai face când îi

dădeam "bună dimineaţa', atunci răspunsul venea cu un

râs bucuros: Dumnezeu e bun!"' încă o a treia constata-

re, care are la bază faptul că Baedeker a avut toată viaţa

lui o sănătate precară şi, cu toate acestea, a călătorit ade-

sea în ţinuturi sălbatice sau semicivilizate: "Gândul la

ceea ce i s-ar putea întâmpla nu-1 preocupa deloc. Viaţa

lui a avut pentru el numai scopul să o trăiască pentru

Dumnezeu. Să o trăiască sau să şi-o dea - îi era totuna,

numai să fie spre slava lui Dumnezeu."

Ani nestatornici

Wirten pe Ruhr, în Westfalia, este locul de naştere al

lui Friedrich Wilhelm Baedeker. Tatăl lui a fost un orni-

tolog erudit (cunoscător al lumii păsărilor), o autoritate

recunoscută în domeniu. Din cei şase copii, patru băieţi

şi două fete, Friedrich Wilhelm, născut la 3 august 1823,

43

a fost penultimul băiat. La vârsta de 16 ani, băiatul pore-

clit Fritz a început o şcoală de comerţ la Dortmund.

După absolvirea acesteia, au urmat doi ani de armată in

Köln. Fericirea unei căsătorii încheiate în anul 1851 a

durat numai trei luni. Apoi tânăra femeie a murit.

Atunci a început pentru Baedeker o viaţă de călătorii

şi aventuri. A traversat Germania şi în 1854 s-a îndreptat

spre Londra. La bordul unui vas francez a plecat în Tas-

mania. A fost foarte aproape de moarte în timpul unei

furtuni nâpraznice. în total, a navigat o sută treizeci de

zile. în Tasmania a ocupat postul de profesor de franceză

şi germană, la început la o şcoală particulară, apoi la un

gimnaziu de stat. A rezistat în această profesie numai doi

ani, apoi a plecat mai departe la Melbourne şi Sydney, în

Australia. A traversat întregul continent australian şi s-a

întors în Europa în 1858. Şederea în casa părintească din

Witten nu a fost lungă. în 1859, Baedeker s-a întors pen-

tru a doua oară la Londra.

Deocamdată se săturase de viaţa lui nestatornică de

până atunci. A ales stabilitatea unui domiciliu şi a des-

chis împreună cu un prieten britanic o şcoală paticularâ

în Western-super-Mare, nu departe de Bristol. Curând a

primit cetăţenia engleză. în 1862, s-a căsătorit pentru a

doua oară şi anume cu doamna Ormsby, o văduvă bo-

gată, mama unuia din elevii săi. La Bristol, Baedeker a

început să studieze medicina. între timp a mai călătorit în

Germania şi a obţinut de la Universitatea din Freiburg tit-

lul de doctor în filozofie. După aceasta şi-a continuat stu-

diile la Bonn.

Anul 1866. Baedeker avea vârsta de 43 de ani. Până

atunci nu s-a ocupat de problemele spirituale şi nici soţia

lui. Dar în acel an, în Western-super-Mare a avut loc o

evanghelizare. Aceasta a fost ţinută de un om al lui

44

Dumnezeu foarte remarcabil, lordul Radstock. îl vom

întâlni şi în alte părţi ale cărţii noastre.

Convertirea şi prima lucrare

Despre ce s-a întâmplat cu şi în dr. Baedeker în tim-

pul săptămânii de evanghelizare, există relatarea vie a

unui prieten: "La insistenţele unui domn care a fost el

însuşi un rod al evanghelizării lordului Radstock şi pe

care dr. Baedeker îl cunoştea, acesta din urmă a promis

ezitând să participe la o adunare. I s-a trezit interesul. Şi-

a repetat vizitele, dar de fiecare dată avea grijă să ajungă

la ieşire mai înainte ca nobilul evanghelist să ajungă la el

la sfârşitul adunării.

După ce a participat la mai multe adunări, într-o zi,

Baedeker a ezitat prea mult, sau a ajuns prea în faţă, ast-

fel încât, datorită înghesuielii, nu a mai ajuns la timp la

ieşire. în orice caz, lordul Radstock a reuşit să ajungă

până la el. I-a pus mâna pe umăr şi i-a spus: Trieten

drag, astă seară Dumnezeu are prin mine un mesaj pen-

tru dumneavoastră'. Prin aceasta la invitat să intre în

încăperea alăturată. Aceasta s-a petrecut în văzul tuturor.

Curând, amândoi s-au plecat pe genunchi. în timpul ace-

stor momente solemne, în sufletul dr. Baedeker s-a pe-

trecut un proces lăuntric prin care necredinţa lui a dis-

părut pentru totdeauna. S-a plecat înaintea lui Dumne-

zeu. S-a încrezut în Mântuitorul lui şi curând bucuria

mântuirii i-a umplut inima. Experienţa acestei nopţi me-

morabile a exprimat-o viu prin cuvintele: 'Am intrat ca

un necredincios mândru şi am ieşit ca ucenic smerit şi

credincios al Domnlui. Dumnezeu fie lăudat!"'

Doamna Baedeker, pentru care cea mai mare plăcere

45

în viaţă a fost până atunci muzica şi dansul, a făcut câte-

va zile mai târziu acelaşi pas al credinţei ca şi soţul ei.

Acesta a experimentat nu numai convertirea sufletului

lui, ci şi o vindecare şi întărire semnificativă a trupului

lui. Baedeker avusese până atunci o sănătate foarte şu-

bredă. Problemele de inimă îi dădeau multă bătaie de

cap. Acestea au dispărut dintr-o dată, din acel moment

nu a mai avut nevoie de medicamente. înaintea lui stă-

teau 40 de ani în slujba Domnului. împrejurările au fost

adesea obositoare şi cu mari eforturi. Doctorul, deşi nu a

fost niciodată cel mai robust, a rezistat fără să se îm-

bolnăvească vreodată foarte grav.

în primul rând, Baedeker a făcut călătorii în patria pe

care şi-a ales-o, în Anglia, ca şi vestitor al lui Cristos. în

1874, şi-a extins călătoriile pentru prima dată în patria sa

germană şi deja un an mai târziu i s-au deschis uşile spre

Rusia. Imensul Imperiu ţarist a devenit într-un mod deo-

sebit locul activităţii sale. Mai întâi, a apărut în capitala

St. Petersburg, unde 1-a chemat tatăl lui spiritual, lordul

Radstock, care i-a devenit între timp un prieten şi un fra-

te drag. Baedeker urma sâ-1 ajute la acele adunări de

evanghelizare extraordinare printre personalităţile de la

curtea ţarului, din guvern şi armată, care au avut loc în

vremea aceea şi despre care se vor putea citi mai multe

într-un alt capitol. Deja în 1877 doctorul a părăsit din

nou Westem-super-Mare - de data aceasta împreună cu

soţia şi fiica - şi a stat trei ani în Rusia, pentru a face în

primul rând o lucrare evanghelisticâ în mijlocul popu-

laţiei germane, care nu era deloc neînsemnată ca număr,

în anii care au urmat, cercul activităţii lui s-a mărit tot

mai mult A străbătut provinciile vestice şi sudice ale Ru-

siei, în plus Boemia, Moravia, Ungaria, Galiţia, Polonia,

Finlanda şi Elveţia.

46

Printre primele roade binecuvântate pe care i le-a dat

Dumnezeu doctorului Baedeker a fost convertirea unei

domnişoare nobile, Toni von Blucher, în Berlin. Aceas-

ta, la rândul ei, a început curând o lucrare vastă a cre-

dinţei şi a dragostei - în legătură cu fraţii creştini după

Evanghelie, de care aparţinea şi Baedeker.

Baedeker a ţinut prima adunare din Rusia în Mitau,

Kurlanda. Nu a avut reţineri ca, imediat după sosirea lui,

sâ-1 caute pe guvernator, să se prezinte ca evanghelist

din Anglia şi să ceară un salon din locuinţa guvernatoru-

lui pentru o adunare. într-adevăr, a primit un salon! De-

sigur, nu întotdeauna a reuşit pe o cale atât de nebirocra-

tică, atunci când a cerut aprobări şi spaţiu pentru adu-

nări, însă perseverenţa lui amabilă a repurtat unele victo-

rii în faţa unor funcţionari duri şi morocânoşi. Mai târ-

ziu, a practicat adesea un principiu simplu: la începutul

unei lucrări nu cerea aprobări. începea pur şi simplu şi

îşi spunea: "înainte, până ţi se strigă stai! Economiseşte

timpul."

Doctorul stăpânea cursiv limbile germană şi engleză.

Se descurca şi în franceză. Ocazional îndrăznea chiar să

ţină un discurs în limba rusă. Adesea avea nevoie de un

translator care sâ-1 traducă în multele limbi care se vor-

beau în Imperiul rus. în general, putea să se bazeze pe

un frate în credinţă, care să traducă discursurile lui în

limbile finlandeză, rusă, letonă, estonă, georgiană, ar-

meană, poloneză sau într-o altă limbă.

O legitimaţie unică

Ceea ce 1-a făcut cunoscut în mod deosebit pe dr.

Baedeker şi ceea ce a rămas neuitat despre amintirea lui

47

sunt vizitele şi răspândirea Bibliilor în închisorile ruseşti.

I s-a acordat o permisiune unică. Timp de 18 ani, a fost

singurul care a avut dreptul să viziteze fiecare închisoare

din provinciile ţarului. Avea intrare liberă în Varşovia,

cât şi în lagărele de pe insula Sahalin, în închisorile cetăţi

din Caucaz în sud, până la pustietăţile îngheţate din nord,

în Siberia.

A avut o legitimaţie oficială, care îi permitea astfel de

vizite. în legitimaţie se afirma că are "sarcina specială să

viziteze închisorile ruseşti şi să doteze deţinuţii cu exem-

plare ale Scrierilor Sfinte." Cu mulţumire îl puteai auzi

spunând: "în Rusia şi în Siberia, numele meu a devenit

cheia principală pentru uşile închisorilor. în spatele zidu-

rilor închisorilor, am atâta libertate sâ-L predic pe Cris-

tos, cât am şi pe străzile Londrei, ba chiar mai multă."

Sâ-1 lăsăm să relateze singur pe ce cale şi-a dobândit

acest privilegiu:

"Cândva, nu am bănuit deloc ce mare parte a popu-

laţiei unor ţâri este pâzitâ dupâ gratii de fier şi este prinsa

în lanţuri. Când am ajuns sâ cunosc problemele din Ru-

sia, dorinţa inimii mele a devenit sâ mi se deschidă uşile

acestor închisori. Am îndrăznit să-mi destăinui dorinţa

unei doamne suspuse din St. Petersburg. Am întrebat-o

daca ar exista vreo posibilitate. Trista, a clătinat din cap

că nu. Dar nu mi-a uitat dorinţa."

într-o zi, cu totul neaşteptat, "doamna suspusâ" 1-a în-

tâlnit într-un magazin din Petersburg pe directorul gene-

ral al închisorilor din Rusia. A folosit ocazia neaştepta-

ta şi a prezentat problema în felul următor: "V-aş fi foar-

te recunoscătoare dacă aţi vrea sâ-i procuraţi prietenului

meu, un englez pe nume dr. Baedeker, o legitimaţie pen-

tru vizitarea închisorilor şi a deţinuţilor. Desigur, nu are

scopuri politice; vrea sâ le dea Biblii şi sâ se ocupe de ei.

48

Cuvântul lui Dumnezeu, Evanghelia, poate sâ aibă nu-

mai un efect bun asupra lor." Legitimaţia dorită a fost

acordată!

Să continuam cu relatarea lui Baedeker: "Legitimaţia

m-a găsit în Anglia, pe când eram pe punctul de a pleca

în Rusia şi am considerat-o o mare valoare. în grabă am

plecat la Odesa şi una din primele mele vizite am făcut-o

la închisoare. Am arătat legitimaţia şi a fost valabilă.

Porţile închisorii s-au deschis, funcţionarii au fost foarte

amabili şi politicoşi şi m-au sprijinit în tot felul. A fost

cu adevărat un răspuns minunat la rugăciune. Majorita-

tea oamenilor nici nu ştiu cât de mulţi oameni din fiecare

ţară au dispărut de pe faţa pământului, fără ca cineva sâ

se gândească la ei."

Ulterior, când dr. Baedeker a avut personal ocazia sâ

stea de vorbă cu directorul general al închisorilor, a fost

foarte bucuros când acesta 1-a încurajat sâ meargă şi în

estul Siberiei. I s-a promis că pachetele cu Biblii, de care

va avea nevoie în vizitele sale, vor fi trimise înainte la

fiecare închisoare.

Condiţiile din închisorile ruseşti au fost în general as-

pre, nemiloase, murdare, groaznic de neigienice. Dar ni-

mic nu a putut sâ-1 oprească pe "apostolul dragostei",

cum era numit doctorul, să-şi dedica inima şi mâna celei

mai mizerabile şi mai de jos pături a societăţii, care se

înghesuia adesea în închisorile supraaglomerate. Mulţi

deţinuţi fuseseră condamnaţi pentru delicte mai mari sau

mai mici. Alţii erau deţinuţi politici, care îi ameninţaseră

cu ideile lor revoluţionare pe cei din conducere. Pentru

dr. Baedeker, cea mai mare plăcere era sâ se întâlnească

cu fraţii şi surorile în credinţă care fuseseră condamnaţi

de către oficialităţile statului şi de biserica ortodoxă din

cauza lui Cristos şi a Evangheliei. Pentru ei, încurajarea

49

şi mângâierea lui au fost întotdeauna o mare bucurie şi

întărire.

într-o zi, doctorul a trăit surpriza neplăcută ca, într-o

înghesuială dintr-o gară, i s-a furat portmoneul cu bani,

dar mai ales cu legitimaţia lui valoroasă. I s-a dat însă

una nouă, fără nici o problemă. Legitimaţia era valabilă

de fiecare dată pentru doi ani. Fără să ceară nimic, aproa-

pe la fiecare nouă eliberare a legitimaţiei i se acordau

drepturi mai mari decât cele pe care le avea deja. în Ru-

sia cea mare, până departe în Siberia, au existat în-

chisori-cetâţi şi lagăre de muncă ale căror porţi au fost

închise cu teama pentru toţi vizitatorii. Dar ele s-au des-

chis înaintea lui Baedeker. Ajutorul lui plin de abnegaţie

pentru cei mai sâraci dintre sâraci, pentru bunăstarea lor

vremelnica şi pentru mântuirea lor veşnica a fost tot mai

puţin împiedicata de .lanţurile birocraţiei. A avut voie să

intre în orice celulă, chiar a celui mai periculos deţinut.

"Cina de Crăciun"printre tătari

Omul care, asemenea doctorului, a fost tot mereu pe

drum într-o ţară necivilizatâ, aşa cum a fost Rusia în ma-

re parte pe vremea aceea, a fost în mod explicabil ame-

ninţat de multe primejdii. însă ocrotirea lui Dumnezeu

s-a confirmat tot mereu în viaţa lui Baedeker. De exem-

plu, a ajuns în spitale supraaglomerate, în care mirosul

greu al bolilor contagioase infecta aerul. Chiar şi medicii

cădeau răpuşi de boala. El, însă, venea şi pleca nevă-

tămat. A ajuns în ţinuturi puţin populate, unde locuiau

animale de pradă şi oameni disperaţi. Nu i-au făcut ni-

mic, în timpul călătoriilor de noapte cu trenul, în com-

partimentul lui au intrat oameni care nu trezeau deloc

50

încrederea. Cuţitul le juca în mâini. Chiar dacă făceau o

gălăgie asurzitoare cu muzica lor şi cu instrumentele lor

ciudate, doctorul reuşea să rămână liniştit şi chiar să le

zâmbească recunoscător.

Baedeker s-a simţit chemat mai ales în închisori, ca

să lase să lumineze în ele lumina Evangheliei prin

împărţirea Bibliilor şi prin mărturisirea lui verbală de-

spre Isus. A avut întotdeauna la dispoziţie translatori bu-

ni, însă eficienţa lui nu s-a limitat numai la atât. Oriun-

de, în orice regiune cât de îndepărtată, un grup mic de

creştini îi cerea un mic serviciu sau unde se deschidea o

uşă - indiferent pe ce cale -, doctorul nu ezita, era întot-

deauna gata pentru mărturie. Aceste călătorii au fost

adesea legate de aventuri, dintre care vom relata una

aici.

A fost chiar înainte de sărbătoarea Crăciunului, când

Baedeker a ţinut câteva adunări în sudul Rusiei, în

Transcaucaz, într-un sat creştin de armeni, sus în munţi,

în dimineaţa zilei de Crăciun şi-a luat rămas bun, îm-

preună cu translatorul lui. în pustietatea largă, cei doi s-

au rătăcit. Călăuza a ajuns repede la disperare şi se văita

în gura mare că a fost o nebunie să se aventureze în

acest anotimp în aceste ţinuturi. Nu are sâ-şi mai revadă

niciodată patria. Doctorul nu s-a lăsat molipsit de văi-

căreala lui. S-a prăbuşit pe genunchi şi a înălţat spre cer

o rugăciune copilărească, plină de încredere, atât de ti-

pică lui: "Tată, nu putem să pierim pentru că suntem în

mâna Ta şi sub umbra aripilor Tale. Tu cunoşti drumul.

Trimite-ne ajutor în necazul nostru şi du-ne la un loc

sigur!"

Din depărtare, lătratul unui câine i-a întrerupt ru-

găciunea. Avea Tatăl un răspuns atât de rapid pentru co-

pilul Lui? Cei doi călători rătăciţi s-au luat după lătrat şi

51

au ajuns o data cu bezna nopţii la o tabără de tătari. Sur-

priza acestora a fost, desigur, mare la vederea călătorilor.

Nu mai văzuseră niciodată străini în ţinuturile lor în luna

decembrie. Era doar un anotimp în care puteau să se

dezlănţuie oricând viscole sălbatice.

Pentru doctor, întâlnirea memorabilă a fost o ocazie

binevenită să le prezintă mahomedanilor mărturia lui

despre "învăţătorul" său: în acest caz concret, El a oprit

viscolele şi marea Lui dragoste divină a trimis oamenilor

prin minunea Crăciunului pe Mântuitorul. Ca "cină de

Crăciun", Baedeker a primit o bucată de pâine neagră

tătărească şi un măr. Imediat a doua zi i-a scris soţiei lui

că nici o friptură de Crăciun din Anglia nu i-a plăcut atât

de mult ca şi cina sărăcăcioasă printre tătarii din munţii

uitaţi de lume.

în largul lui şi în "saloane"

Să părăsim acum domeniul lucrării dedicate a dr.

Baedeker printre deţinuţii lui dragi şi să ne îndreptăm

atenţia spre un strat social total diferit, spre care a avut,

de asemenea, o uşă deschisă! Am aflat deja despre lordul

Radstock, "tatăl spiritual" al lui Baedeker. Acesta a fost

instrumentul ales şi binecuvântat al lui Dumnezeu în tre-

zirea din "saloanele St Petersburgului" din 1874 şi din

anii care au urmat El a făcut asemenea lui Barnaba, care

1-a luat pe Pavel ca ajutor şi întărire pentru cei treziţi din

oraşul Antiohia (Fapt 11:25). Radstock 1-a chemat pe

Baedeker în capitala rusă, unde membrii convertiţi ai fa-

miliilor nobile - însă şi credincioşii simpli - l-au primit cu

inimile deschise şi l-au ajutat după puterile lor în lucrarea

evanghelisticâ pe care a început-o.

52

Despre trezirea din Petersburg vom relata mai pe larg

în capitolul dedicat vieţii contelui Korff. Ea nu s-a oprit,

dar a avut totuşi o anumită dată limită, atunci când în

1884, doi dintre promotorii ei, contele Korff şi colonelul

Paşcov, au fost exilaţi de ţar din patria lor, Rusia. Câteva

din doamnele suspuse care s-au convertit - dintre care

trebuie amintită în mod deosebit Natalia von Lieven - s-

au bucurat însă în continuare de bunăvoinţa împăratului,

mai ales pentru că au fost văduve. Duşmanii adevărului

evanghelic, dintre care făcea parte în primul rând condu-

cerea bisericii ortodoxe de stat, le-au hărţuit şi pe aceste

doamne nobile, însă Alexandru al II-lea i-a oprit: "Lâ-

saţi-mi văduvele în pace!"

Mai ales aceste văduve au fost cele care au organizat

în saloanele lor ore de discuţii biblice şi adunări de rugă-

ciune, fără să fie inoportunate. La Natalia von Lieven,

amintită mai sus, soţii Baedeker - doamna Baedeker îşi

însoţea ocazional soţul în călătoriile lui - au găsit o găz-

duire mârinimoasâ atunci când s-au oprit în Petersburg.

Prinţesa a scris odată despre aceasta: "Dr. F. W. Baede-

ker a fost un oaspete des şi foarte binevenit în căminul

nostru. Multe din adunările lui, asemenea celor ale lui

Georg Müller s-au ţinut în casa mea. Consider că Dum-

nezeu mi-a făcut un mare privilegiu că am putut să ofer

găzduire unor astfel de creştini de seamă.

Mulţumim Domnului nostru din adâncul inimii că 1-a

trimis pe credinciosul lui slujitor, dr. Baedeker, în Rusia.

El a sădit aici multă dragoste. Fraţii simpli îl numesc

"deduşca" (bunicuţul). Din inima lui s-a revărsat întot-

deauna dragostea faţă de Domnul şi învăţătorul lui. Ade-

sea l-am auzit cântând cu inima mişcată:

De păcat ce m-a spăla?

Numai sângele lui Isus!

53

Numai sângele lui Isus!"

Despre o vizita, pe care doctorul a facut-o fârâ soţia

sa, i-a scris acesteia imediat în ziua sosirii - a fost un co-

respondent foarte loial: "Am ajuns cu bine. Aleasa prin-

ţesa m-a aşteptat şi m-a salutat foarte sincer. Am fost

foarte obosit după călătoria de noapte. Dar am avut ceva

de rezolvat în oraş şi la ora 6 am luat masa cu prinţesa

M., care este întotdeauna foarte bună. La 8:30 am partici-

pat la ora de studiu biblic la prinţesa G. şi a fost trecut de

miezul nopţii când am ajuns în pat. Azi de dimineaţă îmi

merge bine, mulţumesc lui Dumnezeu. Numele Lui să fie

lăudat!"

Porţile conacelor nobililor ruşi au fost întotdeauna

deschise pentru dr. Baedeker. în nici un caz nu accepta o

invitaţie dacă nu găsea o ocazie să depună mărturie de-

spre Mântuitorul. într-una din scrisorile lui găsim cuvin-

tele sincere: "Am fost câteva zile la baronul S. şi la soţia

lui. Este prieten cu prinţesa X. şi m-a rugat insistent să le

fac o vizită. Nu e de mine să fac vizite nobililor lacomi

de plăceri. Mai bine pâine uscată şi muncă pentru Mân-

tuitorul, decât serbări şi plăceri, fără să mişti degetul!

Domnul a început să lucreze în rândul poporului şi sunt

mulţumit că pot să mă rog pentru aceasta."

Propovâduirea doctorului a fost însoţită de nenumăra-

te discuţii duhovniceşti. Despre aceasta, câteva fragmen-

te din scrisori: "Ieri am avut o discuţie lungă cu principe-

sa. Se pare că a interesat-o foarte mult. Biata, nefericita

femeie! Şi-a revărsat în faţa mea toate plângerile. Am

putut să vorbesc foarte sincer cu ea şi la cererea ei, ne-

am rugat împreună." - "Am fost chemat la un ambasador.

Pare preocupat de mântuirea lui." - "Mai sunt şi alţii care

vor să stea de vorbă cu mine. Este un câmp roditor pen-

tru o muncă tăcută, continuă. Atâtea suflete care caută!" -

54

"Lucrarea Domnului se adânceşte şi se lăţeşte. Slăvit să

fie Numele Lui sfânt!" - "Ieri am plecat în sunet vesel de

zurgălăi printr-o zăpadă mare în vizită la unul din copiii

mei spirituali care îmi este foarte scump, dar care s-a

întors în lume. Păstorul cel bun şi-a căutat şi şi-a găsit

copilul pierdut şi a fost o mare bucurie pentru mine să le

văd noua hotărâre. Am mâncat cu ea şi cu soţul ei şi le-

am văzut cei trei copii care mi-au mângâiat faţa."

Era mişcător modul în care grija credincioşilor din

Petersburg avea în vedere toate nevoile lui Baedeker.

Odată, a apărut istovit şi slăbit în palatul Lieven, după o

călătorie extenuantă prin închisorile din Caucaz. Dar în-

grijirea bună i-a dat curând noi puteri. Prinţesa Natalia a

considerat, de asemenea, că paltonul de călătorie al doc-

torului arată foarte ponosit. El însuşi credea că paltonul

mai rezistă încă mult timp. însă prinţesa a rămas fermă

în hotărârea ei nobilă, că oaspetele trebuie vârât în tr-un

palton îmblănit, nou şi călduros, împotriva iernilor ruse-

şti monstruoase. Şi nu după mult timp, Baedeker nu a

avut încotro şi a stat în faţa fotografului în noua îmbră-

căminte, de care mai aparţinea şi o căciulă din blană de

castor. O fotografie minunată: barba lungă şi albă a o-

mului lui Dumnezeu se odihneşte venerabilă pe gulerul

lat de blană!

Ce mai "parohie"!

Dr. Baedeker şi-a văzut şi şi-a confirmat sarcina în

rândul celor bogaţi şi nobili, care, în ciuda strălucirii şi a

fastului exterior, au trăit adesea în chin sufletesc amar şi

au căutat un sens pentru viaţa lor. însă majoritatea tim-

pului lui şi a puterii dragostei lui, care nu a obosit

55

niciodată, a aparţinut în primul rând celor uitaţi de restul

lumii, celor care zăceau undeva în închisorile din Rusia

cea mare. înainte să ne întoarcem din nou la această lu-

crare din inimă a lui Baedeker, să lăsăm un bun cu-

noscător al vieţii şi slujirii lui să ne descrie într-o scurtă

relatare mărimea şi vastitatea "parohiei" apostolului dra-

gostei:

"Dr. Baedeker a călătorit ca apostol a două continente

de la malurile Rinului, în a cărui apropiere s-a născut,

până la ultimele colonii uitate de pe insula Sahalin din

estul îndepărtat al Asiei - de la palatele princiare ale no-

bililor credincioşi, până la comunităţile primitive ale

stundiştilor deportaţi de la picioarele Araratului, în Cau-

caz. De-a lungul şi de-a latul Europei, de-a curmezişul

Siberiei, cu trenul şi cu vaporul, cu trăsuri ruseşti şi sibe-

riene (troică şi tarantas) peste nesfârşite şosele şi drumuri

de ţară; în sanie peste vastele câmpii înzăpezite ale stepei

şi de-a lungul albiilor îngheţate ale râurilor: acest om ne-

obişnuit a călătorit peste tot predicând Evanghelia. Că-

lătoriile pe spinarea calului pe care le-a făcut John Wes-

ley pentru evanghelizarea Angliei sunt incomparabil de

mici faţă de neîncetatele călătorii de mii de kilometrii pe

care le-a făcut dr. Baedeker în slujba lui Isus. -

Micul popor, unic în felul lui, al molocanilor - quake-

rii Rusiei - au avut un loc deosebit în inima lui Baedeker.

El s-a ocupat de ei, le-a admirat hotărârea curajoasă cu

care refuzau să efectueze serviciul militar, ceea ce le-a

adus atâta suferinţă şi pagubă în marele stat militar rus.

Azi, doctorul se află în marele salon al unui palat aus-

triac, al cărui proprietar convertit şi-a chemat toţi vecinii

ca să audă mărturia oaspetelui; apoi, în curtea pătrată a

unui orfelinat armean din Constantinopol; apoi, în Smir-

na în mijlocul unei mulţimi de greci, armeni, turci şi

56

evrei, ţinând şase discursuri într-o zi în faţa unor oameni

care ard de curiozitate să audă Cuvântul. Apoi vorbeşte

din nou în amfiteatrul unei universităţi ungureşti, ruseşti

sau finlandeze, în faţa unui public de studenţi la teologie

cărora le traduce unul din profesorii lor. Apoi, în Mün-

chen, în aceeaşi sală în care Karl Marx şi-a ţinut discur-

surile socialiste, printre adepţii partidelor germane de

stânga, proprii lui compatrioţi, ucenicul plin de râvnă al

lui Cristos încearcă să strângă oameni din cele mai dife-

rite pături ale societăţii în Biserica lui Cristos. -

Cât de vastă a fost 'parohia' doctorului? Armenii ruşi

din Caucaz, refugiaţii din Turcia armeană şi orfanii celor

care au murit în măcelurile turceşti; stundiştii pe care i-a

determinat să se adune în taină, în locuri singuratice, în

tăcerea nopţii, prin anunţuri grabnice, ca să primească de

la el mesajele şi darurile dragostei din partea fraţilor lor

în credinţă din Anglia; baptiştii ruşi, urmaşii coloniştilor

harnici şi cumpătaţi, pe care împărăteasa Ecaterina i-a

primit cândva cu bucurie în împărăţia ei; protestanţii noi

convertiţi din mişcarea 'sâ-scâpâm-de-Roma', dintre ca-

re unii nu se puteau sătura să audă adevărata Evanghelie;

în plus mulţi alţi oameni aparţin de 'parohia' acestui

adevărat episcop al Bisericii lui Dumnezeu."

De-a curmezişul Siberiei - de la Perm la Irkutsk

Fiedrich Wilhelm Baedeker a străbătut de două ori

Siberia, deci nordul Asiei, prima dată în primăvara şi va-

ra anului 1890. Avea oricum, deja 67 de ani! Prin ne-

numărate scrisori, a lăsat-o pe soţia sa să participe din

Western-super-Mare la toate evenimentele. Aceste scri-

sori au fost desigur adesea mult timp pe drum, înainte ca

57

poştaşul britanic să le poată înmâna soţiei nerăbdătoare.

Călătoria în zig-zag a durat în total şase luni - la înce-

put prin partea europeană, apoi prin cea asiatică a Rusiei.

Călătoria de întoarcere a făcut-o prin Japonia şi China.

De cealaltă parte a marelui râu Ob locuiau pe atunci foar-

te puţini oameni. Siberia era în primul rând "patria" ui-

tată şi înfricoşătoare a celor deportaţi, pentru care fuse-

seră amenajate o serie întreagă de închisori şi lagăre de

muncă austere. în aceste pustietăţi s-a aventurat pionierul

crucii lui Cristos ca să vestească şi acolo mesajul despre

mântuire. Prezentăm acum fragmente din scrisorile lui

Baedeker. Pe această cale avem cea mai vie şi cea mai

bună relatare. Ca translator 1-a însoţit Johann Kargel, un

frate predicator al creştinilor evanghelici ruşi.

"Perm (în partea de vest a Uralilor), luni, 19 mai

1890. - Azi dimineaţă am ajuns aici. Am mers imediat la

directorul închisorii şi apoi la închisoarea mare în care

sunt înghesuiţi în condiţii groaznice peste 600 de deţi-

nuţi. Cred că nu am mai văzut niciodată o închisoare în

care oamenii să fie atât de înghesuiţi ca aici. Mai întâi i-

am avut pe toţi în faţa noastră şi le-am vorbit despre sco-

pul vizitei noastre, despre nevoia sufletului lor şi despre

faptul că Domnul este gata să împlinească această nevo-

ie. Când am început apoi să împârţim Noul Testament, a

fost imposibil să se menţină ordinea. A trebuit să trimi-

tem deţinuţii înapoi în celule şi sâ-i vizităm acolo." -

"Ekaterinburg (Sverdlovsk, Ural), sâmbătă, 24 mai. -

Am vizitat închisoarea de aici şi am aflat că deţinuţii sunt

aprovizionaţi cu cărţile pe care le-am lăsat anul trecut la

director. Sunt aici câteva familii de englezi pe care le-am

vizitat Domnul şi doamna Davidson de la Societatea Bi-

blică Britanică şi pentru Străinătate sunt foarte prietenoşi.

Domnul Davidson vrea să călătorească cu mine între

58

Tomsk şi Irkutsk. Este o mare lipsă să nu am nici o scri-

soare de la tine. Sper să găsesc o legătură mare de scri-

sori când voi ajunge cu voia lui Dumnezeu la Tomsk." -

"Tomsk (vestul Siberiei), miercuri, 18 iunie. - Am

ajuns azi cu bine, după o lungă călătorie cu vaporul pe

Ob. Domnul Davidson ni s-a alăturat. Scrisorile tale - ce

bucurie! Domnul fie lăudat pentru toată bunătatea Lui!

îmi merge bine şi sunt într-o stare corespunzătoare pen-

tru călătoria pe care o avem înainte." -

"Tomsk, vineri, 20 iunie. - Seara am vizitat cea de-a

treia închisoare. Deţinuţii merg peste zi la muncă şi se

întorc abia pe la ora 7 sau 8. Am mers pe la ora 8:30 şi

am fost bine primiţi. Printre ei sunt foarte mulţi evrei.

Toţi sunt foarte dornici să primească Noul Testament.

Nici unul nu-1 refuză.

închisorile de aici nu sunt supraaglomerate. în unele

locuri mai întâlnesc oameni care au primit cu un an în

urmă Testamente sau Biblii. Mă salută cu un zâmbet

plin de mulţumire şi-mi arată cărţile pe care le-au citit şi

pe care le păstrează cu drag. Sunt semne aici că Cuvân-

tul lui Dumnezeu nu a rămas fără efect asupra lor. înce-

pe să mijească o primăvară spirituală.

Ieri l-am vizitat pe guvernator. A fost foarte amabil şi

ne-a dat un 'act' pentru călătoria noastră. Acesta ne în-

lesneşte o călătorie mai rapidă, căci ne asigură schimba-

rea imediată a cailor la preţuri mai mici. Actul afirmă că

avem 'sarcina specială să vizităm închisorile siberiene şi

să dotăm deţinuţii cu exemplare ale Scrierilor Sfinte'.

Dacă avem nevoie de cai pentru poştalion, trebuie să ni

se dea imediat cai de la guvern. Dacă nu au, trebuie să

ne facă rost de alţii pe orice cale. Vezi şi tu că Domnul

ne scoate peste tot în cale prieteni şi ajutoare.

Avem aici toată libertatea de mişcare pe care ne-o

59

dorim. Am vorbit în fiecare celulă şi apoi le-am mai vor-

bit sutelor de deţinuţi în curtea deschisă. Ca de obicei,

mi-au fost date multe petiţii care cer să se uşureze soarta

deţinuţilor. Am găsit un tânăr de 17 ani în compania a tot

felul de delicvenţi. Nu suport gândul sâ-1 las aici fârâ o

încercare de-al elibera. Nu a comis efectiv un delict. A

ajuns într-o companie rea şi şi-a pierdut banii la cărţi. Pe

străzile din Tomsk a fost efectiv jefuit de tot ce avea şi a

fost găsit fără acte şi a fost băgat la închisoare, unde stă

într-o celulă cu alţi delicvenţi. Trebuie să vorbesc cu gu-

vernatorul despre el. Fiecare zi pe care o petrece în ce-

lulă îl apropie mai mult de pierzare."

"Tomsk, luni, 23 iunie. - L-am căutat încă o dată pe

guvernator. L-a eliberat pe tânărul amintit mai sus şi ni

1-a dat în grijă. îl vom lua cu noi la Irkutsk, la mama lui,

care locuieşte acolo.

Am cumpărat cu 130 de ruble un tarantas. Domnul

Davidson are unul propriu. Deci vom călători împreună.

Cu greu îţi poţi imagina ce înseamnă o călătorie în taran-

tas. Seamănă cu o veche caleaşca de familie. Corpul e-

fectiv al caleştii constă dintr-o împletitură care este ta-

piţatâ cu covoare. Deasupra este un coviltir din piele.

Din păcate nu poate fi vorba de arcuri corespunzătoare.

Caleaşca stă pe trei sau patru prăjini lungi, a căror elasti-

citate te apără puţin de tot de hurducâiala drumului prost,

mai bine zis a potecii de care ne ţinem cât putem. Avem

trei cai înhămaţi înaintea caleştii şi deoarece caii din Si-

beria aleargă foarte iute, călătorul trebuie să se ţină foarte

bine până când se obişnuieşte cu zdruncinăturile drumu-

lui. Dacă drumul are multe hopuri, eşti aruncat fără milă

sus în coviltir sau dintr-un colţ în altul. în tot acest timp,

caleaşca este dormitorul nostru şi, în caz de ploaie, locul

în care luăm masa.

60

Servitorii de la hotelul din Tomsk au ştiut cum sâ

încarce bagajele pe tarantas. Mai întâi, au împărţit pe po-

dea 500 de Biblii şi de Testamente, în pachete de câte

40, ca un fel de balast. Apoi a urmat restul bagajelor -

distribuite cât se poate de uniform. Deasupra s-a pus sal-

teaua şi pernele pe care i-au loc călătorii. Trebuie sâ fii

aprovizionat cu mâncare, ceai şi zahăr. Staţiile de poş-

talion sunt dotate numai cu un samovar (încălzeşte apa

pentru ceai) şi în cel mai bun caz găseşti ouă.

De la Tomsk la Krasnoiarsk (centrul Siberiei) sunt

500 de verse (o versa = veche unitate de măsură ru-

sească, 1 versa = 1.066,8 m). Şi de acolo la Irkutsk sunt

1.000 de verse. Poţi să-ţi imaginezi singură, ce călătorie

ne stă înainte. însă nu regret nici o clipă că am început-

o. Sper câ îţi păstrezi bucuria şi pacea lăuntrică chiar

dacă sunt atât de departe de tine pentru un timp. De la

Tomsk la Krasnoiarsk sunt 27 de staţii de poştalion. La

fiecare staţie schimbăm caii. De la Krasnoiarsk până la

Irkutsk sunt 40 de staţii de poştalion.

Această lucrare în închisori devine tot mai intere-

santă, cu cât mergem mai departe. Bărbaţii şi femeile

sunt foarte recunoscători. Lucrăm foarte planificat, fără

tulburare sau dezordine. Ne bucurăm de toată libertatea

pe care ne-o dorim. Nimeni nu intervine; mai mult,

funcţionarii şi deţinuţii ascultă foarte atenţi. închisorile

cele mai mari sunt încă departe, dincolo de lacul Bai-

kal." -

"Krasnoiarsk, duminică, 17 iulie. - Şi-ar fi făcut mare

plăcere sâ ne fi văzut ieri seară, după ce am ajuns la ora

10, mâncând un cotlet considerabil cu salată şi cartofi. A

fost o adevărată plăcere după o călătorie atât de obosi-

toare de la o staţie de poştalion la alta, fără nici o singură

masă caldă. Am fost întotdeauna mulţumiţi dacă ne

61

aşteptau cai odihniţi.

La 70 de verse de aici, la Alexandrovskaia, se află o

mare închisoare centrală cu 2.300 de deţinuţi. Sperăm sâ

facem o vizită acolo. între Krasnoiarsk şi Irkutsk am avut

ocazia sâ vizitam o închisoare intermediara, sâ vorbim cu

255 de oameni şi sâ le împârţim Biblii. De două ori a tre-

buit sâ ne reparam tarantasul. Roţile rupte sunt ceva

obişnuit pe aceste drumuri. Şi am scăpat mai bine decât

majoritatea călătorilor." -

"Irkutsk, duminica, 20 iulie. - Am fost în marea închi-

soare din Alexandrovskaia. Am pornit de aici vineri sea-

ra la ora 10 şi am ajuns ieri dimineaţa la ora 8. Acolo

sunt 2.500 de deţinuţi. Funcţionarii ne-au dus imediat în

cea mai fierbinte luptă pe 'câmpul de bătălie al lui Dum-

nezeu'. Am avut la fel de multă libertate ca pe străzile

Angliei, ba chiar mai multă. Funcţionarii de servici aran-

jaseră totul pentru noi. Aşa câ am avut o adunare a deţi-

nuţilor sub cerul liber şi le-am vestit Cuvântul lui Dum-

nezeu liber şi fârâ reţinere. Seara au venit 400-500 de oa-

meni de la munca. Au format un careu şi eu şi Kargel ne-

am urcat pe căruţa care ne-a transportat cărţile şi le-am

vorbit. Şi funcţionarii au ascultat cu atenţie şi câţiva au

fost adânc mişcaţi.

Toată ziua a trecut aşa. Când am terminat, ne-am în-

tors la staţia de poştalion, am plecat seara la ora 11 spre

Irkutsk şi am ajuns cu bine azi de dimineaţă la ora 9. A

fost o zi fericită, plină şi ne simţim plăcut de obosiţi după

ea."

în centrul sistemului de închisori siberiene

"Tşita (dincolo de lacul Baikal), miercuri, 30 iulie. -

62

Suntem bine şi teferi. Am ajuns ieri la ora 5, exact la

cinci zile după ce am părăsit oraşul Irkutsk. Tarantasul

nostru a fost transportat peste lac cu vaporul. Aici începe

cu adevărat teritoriul închisorilor. închisoarea din loc

este mică. Peisajul dintre lac şi Tşita este cu adevărat

minunat, în special de-a lungul râului Selinga. Marea de

flori pe care am vâzut-o te-ar fi încântat şi pe tine. în fie-

care zi ni s-a părut că descoperim noi specii. Printre

multe altele am văzut edelweis şi alte flori de munte cu

nuanţele lor închise. A fost o plăcere să le vedem şi am

oprit de mai multe ori ca să culeg flori. Din păcate se

ofilesc repede.

Tşita este unul din oraşele din Siberia aflat la cea mai

înaltă altitudine. Este aşezat într-o vale, sus în munţi, la

1.220 m peste nivelul mării. Toate mijloacele de exis-

tenţă trebuie urcate aici cu mari cheltuieli dinspre vest

sau est. Aici nu mai cresc cereale.

Hotelul nostru ne oferă o cazare foarte precară. Este

foarte primitiv în ceea ce priveşte comoditâţile şi avansat

numai în ceea ce privesc preţurile. Dar acceptăm acest

lucru bine dispuşi. Paturi? Nu există! Avem o saltea sub-

ţire care se pune direct peste scândurile tari. Sunt foarte

mulţumit de salteau mea pneumatică şi de aşternutul de

pat şi de prosoape, căci nu ni se dă nici aşternut şi nici

perini." -

"Nertşinsk, duminică, 3 august. - Ne aflăm acum în

centrul sistemului de închisori siberiene. Pe o rază de a-

proximativ 500 sau 600 de verse se află Akatui, Algat-

şi, Pakrovski, Cerentui, Alexandrovskaia, Zavod şi Kara.

Acesta este programul nostru pentru această săptămâ-

nă. Trebuie să luăm cu noi o mulţime de cărţi pentru

aceste închisori şi va fi greu să găsim suficient de mulţi

cai ca să le transportăm din loc în loc. Câteva zile vom

63

avea o caravana întreagă, un tarantas şi două căruţe aco-

perite cu cărţi! Dar avem o pază bună; căci Dumnezeu

ne-a trimis şi El este cu noi, ajutorul Lui este mereu

aproape în vreme de nevoi." -

"Stretensk, sâmbătă, 16 august. - Azi de dimineaţă

ne-am întors cu bine şi sănătoşi din expediţia noastră în

munţi şi în mine printre deţinuţii condamnaţi la muncă

silnică. Tarantasul nostru s-a comportat minunat. Am pu-

tut lucra foarte bine în toate închisorile şi am avut liberta-

te neîngrădită să predicăm şi să le vorbim oamenilor.

Unii din ei au fost profund mişcaţi. în nici una din aceste

închisori nu s-au mai împărţit până acum Biblii sau Tes-

tamente, îi mulţumesc mult lui Dumnezeu că am putut

vizita aceste locuri. Nimeni nu a fost vreodată aici şi să fi

arătat un interes faţă de deţinuţi, din care majoritatea sunt

delicvenţi duri, criminali etc. în sfârşit, am găsit un colţ

de lume în care Evanghelia nu a fost niciodată auzită,

sub nici o formă. în aceste locuri trăiesc 10.000 de

bărbaţi şi femei. Graniţa cu China este în unele locuri la

o depărtare de numai opt până la zece verse.

Sănătatea mea a rămas într-o formă excelentă, îi mul-

ţumesc lui Dumnezeu şi tot drumul nu am suferit de ni-

mic, într-o călătorie printr-o ţară locuită de delicvenţi nu

am văzut nici o privire duşmănoasă. Nu am avut nici un

accident, nici o întâlnire cu un animal sălbatic. Nu ni s-a

clintit nici un fir de păr de pe cap. Tatăl nostru din cer să

fie slăvit pentru aceasta!" -

"Stretensk, joi, 21 august. - îţi cer scrisori, iubită

soţie. Dar trebuie să am răbdare. Nu mai vreau să plec

niciodată atât de mult timp şi atât de departe de tine. Dar

nu sunt nici ca Iona. Dumnezeul meu este cu mine şi îmi

pregăteşte fiecare pas pe cale.

Am vândut tarantasul pentru 80 de ruble. Aici sunt

64

multe de vânzare. Pare dur să ne comportăm atât de fără

milă cu vechea căruţă. Dar asta îi este soarta. Ne-a făcut

multe servicii bune, ne-a transportat nu numai pe noi, ci

şi unele sute de cărţi. Ne simţim cu adevărat ataşaţi de

tarantasul în care ne-am simţit de atâtea ori oasele, dar în

care am avut şi atât de multe bucurii şi mângâiere, în ca-

re a răsunat multă slavă pentru Dumnezeu. în regiunea

de mine nu ne-am fî descurcat fără el. A fost casa noas-

tră, a fost totul pentru noi." -

Cu aceasta încheiem fragmentele din scrisorile dr.

Baedeker către soţia sa. Au mai urmat o lungă călătorie

cu vaporul pe Amur şi o călătorie spre renumita insulă

Sahalin, insula deportaţilor, departe în estul Siberiei,

chiar faţă în faţă cu Japonia. Cu privire la lunile petrecu-

te în Siberia, amintirea plină de mulţumire a lui Baede-

ker este: "Am avut privilegiul nemăsurat să împart în

această călătorie aproximativ 12.000 de exemplare ale

Cuvântului lui Dumnezeu şi să predic Evanghelia Sa la

peste 40.000 de deţinuţi."

Călătoria acasă a "călătorului prin lume în treburile

lui Dumnezeu" s-a efectuat prin Japonia. La 23 august,

din Tokio a plecat o telegramă spre Western-super-Mare

cu textul scurt: "Eben-ezer." Alte opriri au mai fost:

Shanghai, Hong Kong, Kanton, Saigon, Singapur. în

Singapur, doctorul a ţinut mai multe adunări în sala de

festivităţi a oraşului, le-a predicat chinezilor sub cerul li-

ber prin translator şi a vizitat şi închisori, unde a fost, de

asemenea, tradus. Şederea în Singapur s-a prelungit la

14 zile care au fost folosite în muncă plină de râvnă pen-

tru Domnul. Apoi Baedeker şi-a continuat călătoria spre

casă şi a ajuns în Anglia, prin Colombo şi Port Said, la

începutul lui decembrie, 1890.

65

Baedeker şi Mathilda Wrede

Până în 1917, Finlanda s-a aflat sub stăpânire rusa.

Dumnezeu, care 1-a dus pe dr. Friedrich Wilhelm Baede-

ker în închisorile Rusiei ca mesagerul Bibliei şi ca mar-

torul lui Isus, 1-a călăuzit să viziteze şi închisorile din

Finlanda. Cunoaştem data exactă în care doctorul a intrat

pentru prima dată într-un penitenciar finlandez. A fost

data de 3 iunie 1887, şi anume în capitala Helsingfors,

azi Helsinki. Ştim, de asemenea, cine 1-a însoţit şi i-a slu-

jit ca translator. A fost cunoscuta baroană Mathilda Wre-

de, care poartă titlul de onoare de "îngerul deţinuţilor."

Avea abia 23 de ani. Şi la vizitele ulterioare ale doctoru-

lui ea a rămas ajutorul şi translatorul lui credincios. în

cartea noastră i-am dedicat un capitol special, deci nu

este nevoie să povestim aici istoria vieţii ei.

Mathilda Wrede a fost o translatoare aşa cum doctorul

nu şi-ar fi putut dori una mai bună. S-a întâmplat ca pro-

fesori universitari educaţi sâ-şi ofere serviciile. Odată, în

timp ce a tradus un astfel de profesor universitar, deţi-

nuţii au stat înşiraţi şi au ascultat cu atenţie. însâ feţele

lor au fost ca împietrite. A fost evident câ nu sunt deloc

mişcaţi de cuvintele lui Baedeker. La următoarea lui vi-

zită în acelaşi loc a fost însoţit şi tradus de baroana Wre-

de. Deja de la primele lui propoziţii, unora li s-au umezit

ochii. Inimile tuturor s-au deschis pentru Vestea Bună.

Motivul pentru comportamentul complet schimbat al

oamenilor, i 1-a destăinuit doctorului un funcţionar al

închisorii:

"Cauza, domnul meu, a fost deosebirea de traducere.

Prima dată, când v-aţi adresat ascultătorilor: TJragi prie-

teni', sau Traţii mei', profesorul învăţat a spus rece şi

dur: 'Oameni', sau Deţinuţi'. Doamna, însă, a tradus e-

66

xact în finlandeză aşa cum v-aţi exprimat dumneavoastră

în germană: Dragi prieteni', sau Traţii mei'. Bărbaţii de

aici nu sunt obişnuiţi cu aceste cuvinte sincere de drago-

ste şi afecţiune. Aceste cuvinte le-au deschis inimile."

Patruzeci de ani îi despărţeau, ca vârstă, pe tânăra finlan-

deză şi pe mai vârstnicul evanghelist german. însă pe

amândoi i-a umplut dragostea lui Isus Cristos. Mathilda

Wrede a avut numai 19 ani când şi-a început lucrarea în

duh de dragoste printre deţinuţi. în scrisorile pe care le-a

scris Baedeker din Finlanda către soţia sa din Western-

super-Mare, Mathilda Wrede este amintită adesea cu re-

cunoştinţă şi înalt respect: "I-am făcut baroanei von

Wrede propunerea în scris de a face împreună cu ea o

nouă călătorie prin închisorile finlandeze. Am lucrat

acum minunat împreună în închisoarea din Abo. Am

vorbit la aproximativ 400 de oameni, dintre care mulţi

sunt condamnaţi pe viaţă. Directorul a fost total copleşit

şi mi-a mulţumit cu lacrimi în ochi în faţa tuturor deţi-

nuţilor. Eu, la rândul meu, l-am îmbrăţişat în faţa tuturor,

deţinuţi, şi funcţionari, şi paznici şi l-am pupat. Dumne-

zeu să fie lăudat pentru darul Lui nemăsurat şi pentru

propovâduirea liberă în faţa directorilor şi a deţinuţilor!"

Şi câteva rânduri dintr-o altă scrisoare: "Am avut bu-

curia să pot vorbi în faţa multor deţinuţi, mai întâi la

Helsingfors, apoi în Tavastehus, Abo şi Wilmanstrand.

Baroana von Wrede m-a tradus. Ea este singura perso-

ană căreia i se permite accesul la deţinuţi. Consider că

este un mare har de la Domnul că baroana m-a dus în

aceste închisori. Nu voi putea uita uşor scena: majorita-

tea bărbaţi puternici, frumoşi, cu feţe inteligente, dar le-

gaţi cu lanţuri grele!"

O propoziţie a doctorului din una din scrisorile lui ne

descoperă toată inima şi fiinţa lui: "Tânjesc după închi-

67

sorile din Finlanda!" Acelaşi lucru s-a petrecut cu Ma-

thilda Wrede. Cei doi mesageri ai dragostei lui Cristos se

potriveau de minune! încă o părere a lui Baedeker despre

tânăra lui însoţitoare: "Draga baroană îşi supraevaluează

puterile. Dar este atât de radioasă de fericire în lucrare.

Pentru nimic în lume nu s-ar cruţa puţin. Pur şi simplu,

nu poate să se gândească la ea. Este bine să fii sub paza

Domnului, gata sâ-L slujeşti!"

Doctorului i s-au deschis nu numai uşile închisorilor

din Helsingfors. A fost primit bine şi în amfiteatrele Uni-

versităţii. Discursurile lui în faţa profesorilor şi a stu-

denţilor au fost binecuvântate. Despre unul din aceste

discursuri a scris acasă: "Sala a fost plină şi atenţia ascul-

tătorilor a fost încordată timp de două ore şi jumătate.

Mai mulţi profesori ai Universităţii au fost treziţi şi pri-

mesc cu blândeţe Cuvântul sădit în ei. Dumnezeu să fie

slăvit!"

In Finlanda, printre prietenii lui Baedeker s-au numă-

rat mulţi din nobilii credincioşi. La fel în Suedia. în

Stockholm, până şi regina 1-a invitat la o discuţie. Baede-

ker nu a fost un străin nici în cea de-a treia ţară scandi-

navă - Norvegia. într-o scrisoare a doctorului, atunci deja

in vârstă de 76 de ani, din Christiania, azi Oslo, citim:

"Te-ai bucura dacă ai vedea mulţimile de oameni din

sălile în care pot să povestesc minunata istorie despre

Isus şi dragostea Lui. Mi-au deschis şi porţile închi-

sorilor."

O sarcină din partea lui Georg Müller

Pe dr. Baedeker 1-a legat o mare şi sinceră prietenie şi

dragoste frăţească de cunoscutul tată al orfanilor din

68

Bristol, Georg Müller. Vieţile celor doi au unele lucruri

comune. Amândoi s-au născut în Germania şi au ajuns,

prin călăuzirea lui Dumnezeu, în Anglia şi au devenit

cetăţeni britanici. Şi-au găsit căminul spiritual în cercuri-

le fraţilor creştini după Evanghelie, dar au iubit copiii lui

Dumnezeu din toate bisericile şi confesiunile şi au fost

însufleţiţi de convingeri sincere de alianţă. Este cu ade-

vărat o frază mişcătoare cea pe care am citit-o într-o ve-

che descriere a vieţii dr. Baedeker: "în anul 1892, în

Viena, Georg Müller, în vârstă de 86 de ani, şi-a pus

mâinile peste la fel de tânărul dr. Baedeker, în vârstă tot

de 86 de ani şi 1-a pus de-o parte pentru lucrarea deose-

bită printre fraţii deportaţi, încredinţându-1 dragostei Ta-

tălui nostru ceresc. - Cu adevărat, o scenă demnă de pe-

nelul unui pictor!"

Un bătrân de 86 de ani îi dă unui bătrân de 86 de ani

o sarcină de o natură deosebită! Desigur, cel care dădea

sarcina a fost, în cele din urmă, Dumnezeul cel viu şi

Mântuitorul Isus Cristos însăşi. Sarcinile lui Dumnezeu

pot să fie transmise uneori direct, fără mijlocirea unui

om, însă adesea, alţi credincioşi ai lui Dumnezeu parti-

cipă la transmiterea sarcinii. Aşa s-a întâmplat şi în capi-

tala austriacă în anul 1892.

Cine sunt "fraţii deportaţi", la care a fost trimis Frie-

drich Wilhelm Baedeker, prin punerea mâinilor de către

Georg Müller? Sunt acei ruşi credincioşi evanghelici şi

cu convingeri biblice clare, care au fost foarte suspecţi în

ochii autorităţilor de stat şi bisericeşti din vremea aceea,

care chiar i-au urât şi i-au persecutat. Printre aceştia, s-

au numărat în primul rând baptiştii şi "stundiştii." Des-

pre originea şi mişcarea "stundistâ" vom vorbi mai pe

larg în altă parte a cărţii noastre, cât şi despre suferinţele

şi persecuţiile la care au fost supuşi stundiştii de către

69

episcopii şi preoţii bisericii ortodoxe de stat şi de către

poliţiştii şi funcţionarii ţarişti ostili.

Cum putea oare soarta lor sâ-1 lase indiferent pe un

om ca Baedeker? în călătoriile lui, oriunde a întâlnit ast-

fel de bărbaţi şi femei, care erau fraţii şi surorile lui în

credinţă, el a ştiut că are sarcina specială să ducă dragos-

te şi mângâiere.

Aşa cum odinioară Pavel, înainte de convertirea lui,

"făcea prăpăd în Biserică", tot aşa făceau înalţii demnita-

ri spirituali ortodocşi în rândul stundiştilor.

Ca un înger al lui Dumnezeu la datorie, dr. Baedeker

i-a căutat pe aceşti bieţi stundişti adesea puşi în lanţuri

prin cele mai întunecoase locuri şi unghere, ca să ducă

rănilor sufletului şi trupului lor uleiul şi vinul compasiu-

nii şi al ajutorului. Este cel mai bine sâ-1 lăsăm pe doctor

să relateze câte ceva despre întâmplările şi slujirea lui

printre stundişti:

"Aceşti sfinţi răbdători sunt transportaţi de obicei îm-

preună cu ceilalţi deţinuţi, adesea în lanţuri, până ajung

la locul de destinaţie. Apoi au libertatea să se stabilească

într-o zonă care le este repartizată şi anume sub strictă

supraveghere poliţeniască. în unele locuri unde sunt tri-

mişi este aproape imposibil de trăit. într-un oraş locuit de

tătari, într-un loc îndepărtat, dincolo de Caucaz, am găsit

un număr de fraţi deportaţi într-o stare de totală neajuto-

rare. Un fericit, care ştia să mânuiască condeiul, a găsit o

slujbă într-un birou, cu care câştiga cinci ruble pe lună.

Locuia împreună cu o familie de şapte capete într-o ca-

meră, pe care o mai împârţeau cu încă o altă familie.

Ajutorul pe care i l-am putut băga în mână a dus la un

şuvoi de lacrimi de mulţumire...

în Tiflis am mers la una din marile închisori pe care

am mai vizitat-o înainte. Au fost aduşi trei fraţi în lanţuri.

70

Au case, soţii şi copii în apropiere de Moscova. Ce

gruzime!...

Translatorul meu şi cu mine am vizitat deţinuţii din

Baku, Elisavetpol şi Tiflis şi am avut din nou bucuria să

putem mângâia un număr de fraţi care se aflau împreună

cu familiile lor pe drumul deportării. în închisoarea din

Tiflis am dat peste şapte fraţi, cu familiile lor, în total 27

de suflete. Printre ei era şi o buncâ. Ea ne-a povestit că

este cea de-a 11 închisoare prin care sunt târâţi... în Gru-

si, o localitate departe în munţi, am dat peste mulţi fraţi

care sunt deportaţi aici, în pustietatea aceasta tristă. Bu-

curia lor să ne vadă şi bucuria noastră sâ-i putem vizita

au fost o adevărată sărbătoare a inimii: scurtă, dar dulce.

Fraţii de aici se adună ici şi colo, prin case, să cânte şi să

se roage împreună...

Din Caucaz vin veşti foarte triste. Câţiva fraţi, care

au fost deportaţi pentru cinci ani şi care se bucurau deja

de apropiata lor eliberare, au primit poruncă să mai

rămână încă cinci ani. Motivul este că 'deportarea care li

s-a impus nu pare sâ-i fi schimbat'."

Fraţii şi surorile lui, stundiştii, au avut un loc cald în

inima lui Baedeker. Aceasta a fost şi a râmas însă des-

chisă pentru toţi deţinuţii. Acest lucru ni-1 arată clar

această propoziţie scrisă de condeiul lui: "Să vizitez

închisorile şi să slujesc bietelor suflete care se află sub

stăpânirea îngrozitoare a păcatului şi a întunericului este

cu adevărat mult mai bine pentru mine decât să fiu

ospătat de îngeri!"

Dr. Baedeker şi ţara lui natala

într-o scurtă prezentare a vieţii şi lucrării lui Friedrich

Wilhelm Baedeker am găsit următorul fragment:

71

"Baedeker - straniu! Doi mari călători prin lume ai seco-

lului al XIX-lea poartă acest nume: Karl, librarul, care a

strâ- bătut lumea în slujba călătorilor, întemeietorul renu-

mitelor ghiduri turistice. Şi Friedrich Wilhelm Baedeker,

eruditul, care a călătorit peste mări şi ţâri ca şi "călătorul

lui Dumnezeu", un duhovnic binecuvântat în saloanele

alese şi în celulele cutremurătoare ale închisorilor multor

po- poare."

"Călătorul lui Dumnezeu" - acest nume se potriveşte

cu adevărat pentru doctorul în filozofie de naţionalitate

germană. Până la vârsta de 83 de ani a fost tot mereu pe

drum, chiar dacă la această vârstă nu a mai avut în pro-

gram să străbată Siberia. Să ne amintim că l-am întâlnit

în Norvegia pe bătrânul călător de 76 de ani! Doamna

Baedeker a fost uneori tovarăşa de călătorie a soţului ei.

Dar de mult mai multe ori a adus jertfa nu întotdeauna

uşoară a singurătăţii în Western-super-Mare, locuinţa pe

care a împărţit-o până în 1891 cu fiica lor adoptivă, Em-

my - copii proprii nu au avut bucuria să aibă. Apoi Em-

my s-a măritat cu un misionar din Scoţia şi a plecat cu el

în China.

Baedeker şi-a petrecut ultimii ani de viaţă mai mult în

frumoasa staţiune din sudul Angliei, unde îşi aveau casa.

Acolo, înfăţişarea lui respectabilă, cu lunga barbă albă,

era cunoscută în tot oraşul. în biserica fraţilor creştini

după Evanghelie a slujit cu Cuvântul şi a participat la

pârtâşia în rugăciune şi la Cina Domnului. Pregătirea

săptămânii anuale de rugăciune a Alianţei a fost în mâi-

nile lui. Vara, duminica seara se alătura altor fraţi la

evanghelizările sub cerul liber.

Unul din prietenii lui foarte apropiaţi a păstrat ca ul-

tim salut din partea lui din străinătate o scrisoare cu re-

latări despre adunările din Dresda, Praga, Viena şi

72

Budapesta. Scrisoarea a fost scrisa cu o mână tremu-

rândâ de bătrânul ucenic, trecut deja de vârsta de 80 de

ani. Sfârşitul pământesc al vieţii sale 1-a ajuns pe doctor

la o conferinţă în Clifton, lângă Bristol. Acolo, o răceală

a dus la o aprindere de plămâni şi după o boală de câteva

zile, martorul credincios, apostolul dragostei, prietenul

deţinuţilor a plecat în patria lui cerească în data de 9 oc-

tombrie 1906. Acolo a avut parte de ceea ce a fost auzit

murmurând adesea: "îl voi vedea pe Rege în splendoa-

rea Sa." Aşa s-a spus şi la mormântul lui: "A plecat sâ-L

vadă pe Rege în splendoarea Sa, mântuit prin scump

sângele lui Isus Cristos."

Vrem să încheiem această descriere a vieţii lui, în-

soţindu-1 încă o dată pe cel chemat în patria veşnică în

patria sa pământească, ţara lui natală, Germania. Baede-

ker a vizitat tot mereu Germania. A fost un vorbitor

ascultat cu plăcere la, pe atunci, cunoscutele conferinţe

ale credinţei, cum au fost cele din Tersteegensruh lângă

Mülheim, pe Ruhr, sau în Neukirchen, lângă Mers. In

anul 1886, când în Bad Blankenburg, în Thüringen, a

avut loc, pe atunci în cadru restrâns, prima Conferinţă a

Alianţei, mai târziu devenite atât de cunoscute şi atât de

mult binecuvântate de Dumnezeu, Baedeker a participat

deja la ea. Mulţi ani a fost unul din organizatorii acestor

conferinţe şi, în 21 de ani, a lipsit numai de trei ori. Ade-

sea a fost auzit intonând cântarea sa preferată: "Oh,

Doamne Isus, dacă nu te-aş avea pe tine."

O doamnă credincioasă, scriitoare de profesie, 1-a

întâlnit pe bătrânul de 83 de ani într-un tren călătorind

spre Berlin. Bătrânul făcea acea călătorie destul de difi-

cilă pentru vârsta lui pentru a mângâia o rusoaică necă-

jită care îşi pierduse soţul în vâltoarea primei revoluţii

ruseşti din 1905. în anul morţii sale, el a mai vizitat încă

73

o dată mult îndrâgita lui misiune St. Chrischona din Bet-

tingen, lângă Basel. Acolo, s-a păstrat una din vorbele

lui: "Nu studia greutăţile, studiazâ-L pe Mântuitorul mi-

nunat!" Şi de această dată le-a lăsat ca o moştenire tineri-

lor fraţi studenţi o mărturie la fel de neuitată, legată de o

provocare:

"Cuvintele care s-au confirmat tot mereu în viaţa mea

- şi afară în Rusia sau Siberia -, au fost: Deschide gura,

şi ţi-o voi umple!' Din aceasta am putut sâ trăiesc, acest

lucru vreau sâ vi-1 pun pe inimă: deschideţi-vâ şi voi gu-

ra mare şi El are sâ v-o umple!"

74

Modest Modestovici Korff

1842-1933

De mic copil la curtea ţarului

Contele Modest Modestovici Korff şi-a sărbătorit la

22 iunie 1922 cea de-a 80-a aniversare a zilei de naştere

departe de patria sa iubită, Rusia. A fost exilat din St.

Petersburg, capitala de atunci a Rusiei, deja în anul

1884, ca urmare a intoleranţei religioase a Imperiului ţa-

rist şi a bisericii ortodoxe de stat şi a fost silit să

părăsească ţara. Paşii l-au purtat spre Europa de vest, un-

de, mai întâi Germania, apoi Elveţia au fost pentru mulţi

ani ţările în care a trăit şi a lucrat. Bătrânul, de toţi vene-

ratul ucenic al lui Dumnezeu, a fost rugat adesea sâ-şi

scrie experienţele cu Dumnezeu, tocmai acelea din vre-

murile de suferinţă. Ca octogenar s-a apucat în sfârşit de

această lucrare.

în prefaţa manuscrisului lui citim: "Prin îndurarea

Domnului am putut şi eu să mă nasc din nou în anul

1874 şi să fiu martorul neuitatei mişcări de trezire din

Petersburg. Aceasta a fost cel mai important eveniment

al vieţii mele şi dorinţa inimii mele este să mărturisesc

despre Acela care a făcut în mine minunea minunilor,

când a luat asupra Lui păcatele mele. Dumnezeu m-a

călăuzit, şi m-a condus, şi mi-a deschis ochii inimii pen-

tru întreaga plinătate pe care o avem în Cristos (Col.

2:9). Dar El m-a învăţat şi că sunt lut în mâinile unui

olar aer. 18:6)."

75

Se merită să răsfoim şi azi vechile însemnări care au

fost scrise în vara anului 1922 în Oberhofen, lângă Thun,

în cantonul Bern. Călăuzirea minunată a lui Dumnezeu

în viaţa alor Lui este vizibilă şi ne uimeşte. Să extragem

încă o dată cele mai importante lucruri pentru noi, în ziua

de azi.

Tatăl lui Modest Korff a fost un înalt demnitar rus,

care i-a slujit cu mare loialitate şi dăruire pe ambii ţari,

Nikolai I (1825-1855) şi Alexandru al ü-lea (1855-

1881). Ultima lui funcţie a fost de preşedinte al camerei

legislative a consiliului de stat. Amândoi ţarii l-au preţuit

foarte mult şi i-au acordat bunăvoinţa şi întreaga lor

încredere. Micul lui fiu i-a fost prezentat ţarului deja la

vârsta de cinci ani, în palatul împărătesc din Ţarskoie Se-

lo, reşedinţa de vară. Acesta 1-a luat cu drag în braţe pe

băieţelul înfricoşat şi 1-a dus soţiei lui, ca sâ-1 vadă şi sâ-1

mângâie şi ea.

Din fragedă copilărie Modest a avut dorinţa să ajungă

la curtea ţarului şi această dorinţă s-a împlinit. Primii opt

ani, copilul a fost educat acasă. Băiatul de opt ani purta

deja uniforma de paj şi saluta pe stradă ofiţerii care tre-

ceau. La 18 ani, tânărul bărbat a intrat în slujba statului.

Un an mai târziu a fost chemat deja la curte, în slujba de

camerier. Mai târziu a ocupat funcţia de maestru de cere-

monii şi în final cea de mareşal al curţii.

Tânărul Korff ducea o viaţă respectabilă obişnuită,

participa la serviciile religioase ortodoxe, se întreţinea cu

plăcere cu preoţii şi nu lipsea de la spovedania anuală.

Considera că relaţia lui cu Dumnezeu este în ordine, dar

nu ştia nimic despre o relaţie personală cu Isus Cristos. O

mare parte a timpului său era ocupat de evenimentele din

viaţa socială de la curte. Relaţia cu familia ţarului a deve-

nit curând şi mai strânsă. în 1865, prinţul moştenitor al

76

Rusiei a murit în timpul şederii în străinătate, la St. Re-

mo, în Italia şi fratele care urma după el ca vârstă - cel

care a devenit mai târziu Alexandru al II-lea - a fost de-

semnat ca prinţ moştenitor. Tatăl lui Modest a primit

sarcina sâ-1 pregătească pe viitorul urmaş la tron pentru

sarcina lui viitoare şi sâ-i predea constituţia ţârii. Aceas-

ta s-a petrecut în palatul împărâ- tesc de vară de la Ţars-

koie Selo, unde i s-a dat o locuinţă splendidă.

Mama lui Modest a stat mult timp în străinătate, din

motive de sănătate şi Modest a împărţit cu tatăl său lo-

cuinţa regală. Serile şi le petreceau aproape întotdeauna -

la invitaţia unui aghiotant împărătesc - cu familia ţarului.

Putem sâ spunem deci fără sâ exagerăm că familia Korff

s-a aflat într-o relaţie foarte strânsă cu casa domnitoare

şi că Modest a cunoscut de mic viaţa şi activităţile de la

curtea ţarului.

Biblii Ia două expoziţii

Anul 1865 a devenit un an foarte important pentru

istoria vieţii tânărului conte Korff. A vizitat Franţa şi a

ajuns sâ cunoască şi Parisul şi expoziţia mondială orga-

nizată pentru prima dată acolo. Sâ-1 lăsăm pe el însuşi sâ

ne relateze ce s-a întâmplat:

"Deodată am văzut o mică clădire a expoziţiei pe ca-

re era un steag pe care scria "Biblii." Pe atunci cunoş-

team din Biblie numai cele patru Evanghelii. Nu ştiam

absolut nimic de existenţa Societăţii Biblice Britanice şi

pentru Străinătate, căreia îi aparţinea pavilionul. M-am

gândit că este vorba despre vreo nouă descoperire. Pe

toate laturile pavilionului am vâzut ferestre mici cu nu-

mele diferitelor ţâri şi la un geam scria în limba france-

77

zâ: Rusia. Am întrebat un funcţionar: 'Ce vrea sâ însem-

ne faptul câ aici scrie Husia' sub steagul cu Biblii?'

Tânărul englez mi-a răspuns foarte prietenos câ So-

cietatea Biblica Britanica împarte gratuit diferite pârţi ale

Scierilor Sfinte şi a mai adăugat: Xa acest ghişeu puteţi

sâ primiţi Noul Testament în limba rusa'. Acest lucru a

fost complet nou pentru mine; câci Vechiul Testament

nu fusese încâ tradus în limba rusa moderna şi în biserica

auzisem numai câteva lucruri din Noul Testament.

A urmat o discuţie şi englezul şi-a exprimat fârâ reţi-

neri bucuria sâ poatâ discuta lucruri importante cu un tâ-

nâr rus. Numai din simpla politeţe am dat curs discuţiei.

Ea a luat sfârşit atunci când domnul prietenos mi-a cerut

numele şi adresa din Petersburg. Cunoşteam încăpăţâna-

rea englezilor şi mi-a fost frica sâ nu fiu implicat în pro-

paganda acestui cuvânt 3iblu" şi am refuzat: 'Cenzura

rusa nu lasâ sâ treacă graniţa nici o Biblie trimisa de So-

cietatea Britanica'. Perspectiva de a împărţi părţi ale Bi-

bliei mi-a stricat toată bucuria de a vizita expoziţia.

Când m-am întors la Petersburg şi mi-am deschis co-

respondenţa, primul lucru pe care l-am citit a fost câ din

Anglia au fost trimise pe adresa mea 3.000 de exemplare

din Evanghelia dupâ loan. Am fost pus într-o situaţie pe-

nibila şi nu am ştiut cum sâ reacţionez şi cui sâ împăr-

tăşesc vestea. Tatăl meu m-a sfătuit sâ mâ adresez sfân-

tului sinod, conducerea bisericii ortodoxe de stat şi sâ cer

permisiunea de a împărţi Evangheliile. Am trimis cererea

şi am crezut puternic câ voi fi refuzat însă omul gân-

deşte şi Dumnezeu împlineşte. Am primit răspunsul foar-

te repede. Sfântul sinod a aprobat introducerea lor în ţară

şi mi-a dat dreptul sâ împart Evangheliile. Aşa a devenit

întâlnirea mea cu englezul prietenos de la expoziţia din

Paris sub steagul Biblii' prima chemare în lucrare în

78

împărăţia lui Dumnezeu."

Memorabilul an 1874

Apoi a venit memorabilul an 1874, care a adus marea

trezire din saloanele nobilimii din Petersburg! Instru-

mentul lui Dumnezeu în această lucrare nu a fost un rus,

nici un german - pe atunci trăiau mulţi oameni de origine

şi limbă germană în Imperiul ţarist -, ci un englez: lordul

Radstock. Acesta luptase în 1855, ca tânăr ofiţer englez,

împotriva ruşilor în aşa-numitul război al Crimeii, şi a-

junsese ca urmare a unei boli la un pas de moarte. Eve-

nimentul tragic a devenit pentru el ocazia convertirii lă-

untrice, drumul către Dumnezeu. S-a însănătoşit şi în pa-

tria sa a devenit un martor neobişnuit de plin de râvnă al

Domnului lui. S-a alăturat cercului fraţilor creştini după

Evanghelie şi a simţit curând dorinţa să meargă cu ve-

stea mântuitoare la poporul împotriva căruia luptase

cândva: la ruşi.

Zece ani s-a rugat pentru o posibilitate să meargă în

Rusia. După acest timp îndelungat s-a aflat din nou la

Paris şi a ţinut acolo adunări evanghelistice şi de mărtu-

risire. Parisul era o ţintă îndrăgită a călătoriilor aristocra-

ţiei ruse, care vorbeau aproape toţi cu plăcere şi bine

limba franceză. Radstock i-a cunoscut pe câţiva din ei şi

o mare principesă, care 1-a început 1-a ocolit, 1-a invitat

să vină la Petersburg şi să ţină în palatul ei adunări

asemănătoare celor din Paris. Inima lui Radstock s-a

umplut de bucurie că rugăciunea i-a fost ascultată!

In primele luni ale anului 1874 s-a aflat pentru prima

dată în capitala rusă. Mai târziu s-a mai întors încă o

dată - cu familia - pentru un timp mai îndelungat însă

79

trezirea de durată, Dumnezeu a făcut-o în timpul primei

sale şederi în Rusia. Cum a fost prins de această trezire

contele Korff, pe atunci de 32 de ani, să ne povestească

din nou el însuşi:

"Lordul Radstock nu a fost un vorbitor talentat, însă

cuvintele lui sincere veneau dintr-o inimă înflăcărată şi

pătrundeau în inimă şi în conştiinţă. în cercul cunoş-

tinţelor mele s-a început să se povestească despre noul

'sfânt'. Doamnele din societate mi-au povestit batjocori-

tor că a întrebat mult de mine şi că s-a interesat foarte

mult de mine. Cunoşteam deja destule despre caracterul

englezilor şi m-am gândit foarte liniştit că şi lordul a au-

zit de activitatea mea de răspândire a Bibliei şi că acum

doreşte să mă cunoască.

Apoi a venit ziua în care ne-am cunoscut. A stat

înaintea mea - nu numai un lord englez, ci un om care

trăia într-o pârtâşie personală cu Isus Cristos şi care era

pe deplin convins de inspiraţia divină a Bibliei. Aceasta a

făcut asupra mea o impresie profundă. Dragostea simplă,

copilărească pentru Cristos şi Cuvântul lui Dumnezeu îi

uimea pe toţi. întreaga lui personalitate era marcată de o

credinţă sinceră şi profundă în Mântuitorul lui. Se supu-

nea Cuvântului lui Dumnezeu aşa cum un copil mic se

supune voinţei părinţilor lui.

Una din primele întrebări pe care mi le-a pus lordul, a

fost: 'Credeţi că sunteţi mântuit?' Răspunsul meu a fost

negativ: 'Aici, pe pământ, nimeni nu poate să ştie dacă

este mântuit sau nu. Aceasta vom afla numai când vom fi

în cer.' - Tentru cine a fost scris Cuvântul lui Dumne-

zeu,', a întrebat lordul, 'pentru locuitorii cerului, sau pen-

tru oamenii de pe pământ?' - Desigur că pentru oamenii

care trăiesc pe pământ', am răspuns eu.

Apoi lordul mi-a prezentat un text după altul şi mi-a

80

demonstrat că cei care cred în Cristos au siguranţa că El

a purtat pe cruce păcatele noastre şi că viaţa veşnică ne-a

fost dată nu pe baza faptelor noastre bune, ci numai prin

jertfa de pe cruce. Cristos bătea la uşa inimii mele şi do-

rea să intre.

La 4 martie 1874 - era într-o seară după o întrunire -

câţiva din prietenii mei au rămas la mine, printre ei şi

adjutantul şi medicul personal al ţarului. Lordul Rad-

stock se afla în mijlocul lor. I-am rugat să se roage pen-

tru mine, căci doream sincer să mă predau Domnului,

dar nu puteam să mă hotărăsc încă pentru acest pas atât

de important.

în inima mea se dădea o luptă aprigă. întreaga putere

a lui Satan părea să mă oprească să-mi predau inima lui

Dumnezeu. Duşmanul îmi şoptea: Dacă te converteşti,

viitorul ţi-e distrus. Pierzi încrederea şi bunăvoinţa ţaru-

lui, care te iubeşte. îţi întristezi bătrânii părinţi, al cărui

singur fiu eşti'.

însă Dumnezeu a ascultat rugăciunea prietenilor mei.

Dintr-odatâ mi s-a părut că cineva întreabă: Unde este

adevărul?' Atunci mi-a devenit clar că adevărul nu poate

să fie în două părţi diferite. în Cuvântul lui Dumnezeu

nu poate să existe nici o umbră de neadevăr. Cristos este

adevărul şi El spune: 'Veniţi la Mine toţi cei trudiţi şi

împovăraţi şi Eu vă voi da odihnă'.

Cristos m-a chemat şi pe mine şi mi-a deschis ochii

inimii. Am recunoscut şi am înţeles că El mi-a purtat cu

adevărat păcatele şi am putut primi mântuirea veşnică

prin sângele lui Isus. Această eliberare a fost depună, o

dată pentru totdeauna. în acel moment am strigat: 'Vin

la Tine, Cristoase, aşa cum sunt'. O povară grea mi s-a

rostogolit de pe umeri şi nu a mai fost pusă niciodată pe

umerii mei. Duhul lui Dumnezeu i-a dat duhului meu

81

dovada ca am fost primit ca şi copil al lui Dumnezeu.

Născut din nou de sus, am început să cresc în cu-

noaşterea Mântuitorului meu. De atunci, i-am închinat

Lui întreaga mea viaţă şi m-am străduit sâ-L urmez în

toate lucrurile pe Mântuitorul meu."

Cel mai bun prieten al lui Korff: colonelul Paşcov

Sâ-1 lăsăm pe Korff să povestească mai departe cum a

devenit lordul Radstock instrumentul pentru convertirea

bărbatului pe care contele 1-a numit în scrut timp priete-

nul lui cel mai bun. Acesta a fost colonelul de cavalerie

Vasili Alexandrovici Paşcov:

"Paşcov a fost unul din cei mai bogaţi moşieri din Ru-

sia. Casa lui din Petersburg era grozavă, avea săli imense

în care se aduna adesea cea mai aleasă societate şi fami-

lia împărătească la serbări fastuoase.

Colonelul Paşcov a primit cea mai bună educaţie, dar

problemele religioase nu-1 interesau. în anul 1874, când a

auzit de sosirea lordului Radstock, a plecat la Moscova,

pentru a evita sâ-1 cunoască. Soţia lui îl cunoscuse pe

lord deja în Anglia şi ajunsese prin el sâ-L cunoască pe

Cristos. Paşcov i-a îngăduit soţiei sale nevinovata plăcere

de a-şi invita cunoştinţele ca sâ-1 asculte pe acest sfânt

original; numai pe el sâ-1 lase în pace.

Cât de mare i-a fost mirarea când, întors din călătorie,

şi-a găsit palatul luminat şi a aflat că lordul ţinea o întru-

nire de seară. Din politeţe a intrat înăuntru şi a fost

câştigat încă în aceeaşi seară de Cuvântul lui Dumnezeu.

A fost în acelaşi an şi în aceeaşi lună în care L-am cu-

noscut şi eu pe Isus Cristos prin intermediul lordului.

Deşi colonelul Paşcov era cu zece ani mai în vârstă decât

82

mine, a devenit curând prietenul meu cel mai bun. Ne

mărturiseam reciproc păcatele, ne atrăgeam reciproc

atenţia asupra greşelilor celuilalt şi mergeam mână în

mână pe urmele lui Isus. Nu ascundeam nimic unul faţă

de celălalt şi această prietenie a durat până la moartea

colonelului. Când nu a mai putut deja sâ vorbească, şi-a

luat rămas bun de la mine cu o strângere puternică de

mână, până la revederea acolo sus, unde îl vom vedea pe

Domnul nostru Isus."

Paşcov a devenit curând centrul comunităţii de aristo-

craţi treziţi la credinţă. Şi-a pus viaţa şi marea lui avere

în întregime în slujba lui Cristos. A înfiinţat o societate

de broşuri şi multe lucrări caritabile, printre care mese

de prânz pentru studenţi şi ceainării pentru birjari. Spita-

lele şi închisorile, în general murdare şi arhipline, îl

aveau adesea pe nobilul domn ca vizitator. I s-a îngăduit

sâ trăiască experienţa de a vedea oameni în situaţii fizice

sau spirituale aproape fără ieşire care găseau calea salva-

toare la Cristos. Un singur exemplu:

Anarhiştii sunt revoluţionari care refuză orice fel de

autoritate şi care cer libertatea neîngrădită a individului.

Dintr-aceştia existau mulţi în Rusia. în sudul ţârii, dintr-

un astfel de cerc de anarhişti făcea parte un tânăr deose-

bit de talentat. El a stârnit neîncrederea camarazilor lui,

pentru că nu părea sâ împărtăşească întru totul părerile

lor şi ei se temeau câ-i va trăda. L-au ademenit într-un

loc retras, l-au atacat şi l-au rănit grav. Tânărul şi-a pier-

dut cunoştinţa şi duşmanii lui i-au turnat peste faţă, piept

şi mâini un acid usturător, care arde. Poliţia 1-a găsit pe

jumătate mort. Autorităţile ştiau că Gorinovici - acesta a

fost numele tânărului - este un anarhist. Aşa că tânărul a

fost dus la St. Petersburg într-o închisoare preventivă.

Colonelul Paşcov 1-a găsit pe Gorinovici la infîr-

83

mieria închisorii. L-a vizitat adesea. Tânărul complet

desfigurat purta o mască, acoperindu-şi astfel cicatricile

îngrozitoare. Putea să vorbească numai cu mare greutate.

Paşcov a fost în elementul lui când a putut sâ-i mărturi-

sească acestui suflet dintre cele mai amărâte dragostea

lui Isus, Vestea Bună despre mântuire. Minunea s-a pro-

dus: Gorinovici l-a primit pe Cristos drept Mântuitorul şi

Domnul lui. Imediat a devenit un martor şi un instrument

al lui Dumnezeu pentru mântuirea multor altora. O prive-

lişte cutremurătoare: tot ce se vedea era un cap acoperit

de o mască neagră, din a cărui gură arsă, mărturia mân-

tuirii lui Isus a pătruns în inimile şi conştiinţele multor

deţinuţi. Tribunalul l-a eliberat pe Gorinovici. După eli-

berarea din închisoare şi din spital a putut să vestească

Evanghelia fără nici un obstacol.

O perioada binecuvântata

Sâ-1 părăsim deocamdată pe Paşcov, prietenul drag al

lui Korff! Ulterior vom mai vorbi despre el. Să mai

amintim încă două nume din timpul minunatei treziri din

Petersburg din anul 1874. Ministrul ţarist al telecomuni-

caţiilor şi transporturilor a fost pe vremea aceea contele

Alexei Pavlovici Bobrinsky. El făcea parte din una din

cele mai vechi familii de nobili din Rusia. El îşi bătea joc

de prietenii lui care alergau la adunările străinului Rad-

stock, pe care el îl considera nebun, şi care declarau apoi

că s-au convertit şi au fost născuţi din nou. Odată, când

s-a întâlnit cu Iodul englez, a afirmat provocându-1, că

Biblia este plină de contraziceri. El a întocmit şi o lista

cu astfel de "contraziceri" şi a crezut că îl va reduce pe

Radstock definitiv la tâcere cu aceasta. Ce a păţit însă la

84

discutarea acelor presupuse contraziceri, aflam din pro-

priile cuvinte ale lui Bobinsky:

"Fiecare verset al Bibliei pe care l-am citat pentru a-

mi susţine părerea a devenit o săgeată împotriva mea şi

în timpul conversaţiei mele am simţit influenţa puternică

a puterii Duhului Sfânt. Nu am putut să-mi explic ce s-a

întâmplat cu mine; dar am fost născut din nou de sus."

De atunci înainte, influentul ministru s-a alăturat credin-

cioşilor şi a devenit apărătorul lor înfocat.

La fel s-a comportat şi prinţesa Natalia Lieven, al

cărei soţ era mare maestru de ceremonii al ţarului Ale-

xandru al n-lea. Dintre doamnele nobile care au fost cu-

prinse de trezire, ea a ieşit în mod deosebit în evidenţă,

înainte fusese o foarte strictă creştină ortodoxă, în timp

ce soţul ei a fost complet indiferent faţă de problemele

religioase. După ce a găsit calea către Cristos, a avut

curând ocazia sâ-şi conducă şi soţul la Domnul. Din acel

moment, marele palat al familiei Lieven şi-a deschis

porţile pentru propovâduirea Evangheliei şi pentru adu-

nările credincioşilor.

Şi în alte case, ale căror proprietari deveniseră credin-

cioşi, s-a întâmplat la fel. Korff a participat odată într-un

palat la o adunare de 700 de persoane! Aşa ceva nu se

mai întâmplase niciodată înainte în Petersburg, ca laicii

fără pregătire teologică sâ vorbească despre dragostea

lui Cristos şi sâ vestească Cuvântul lui Dumnezeu şi ca

să vină atât de mulţi ca să asculte.

Sâ-1 lăsăm pe Modest Korff sâ ne prezinte şi alte eve-

nimente din acele vremuri unice: "în primii ani ai miş-

cării de trezire nu a existat nici o opoziţie, nici din partea

stăpânirii, nici din partea clericilor ortodocşi. Toţi cei ca-

re îl primeau pe Cristos puteau să mărturisească liber şi

fără oprelişti despre aceasta, prin cuvânt şi faptă, că Isus

85

Cristos aduce o viaţa noua şi câ învie ceea ce a fost mort.

întreaga Biblie a devenit Cuvântul viu al lui Dumnezeu.

Multor credincioşi din cercurile suspuse li s-a permis ac-

cesul în închisori. Pe atunci, comandantul oraşului era

generalul Treptov şi el a permis şi a sprijinit activitatea

din închisori. Pe atunci am fost membru în comitetul

închisorii şi am putut sâ le vestesc deţinuţilor liber şi ne-

stingherit Vestea Buna a mântuirii.

Vreau sâ dau aici un exemplu, despre cum se poate

ajunge în Cristos la adevărata pârtâşie între nobil şi om

simplu. Am vizitat-o odatâ pe prinţesa Lieven, care era

peste tot un martor al Mântuitorului. Am intrat în salonul

mare. Tavanul era susţinut de patru coloane de malahit şi

tot salonul era mobilat cu mobila luxoasa. Am observat

un miros puternic de grajd şi, fârâ sâ vreau, am spus: 'Ce

interesant sâ miroase aici atât de puternic a grajd!' - ^Nu

este deloc ciudat', mi-a răspuns prinţesa, 'nu demult a

avut loc aici o adunare de rugăciune la care au participat

toţi vizitiii noştri. Casa mea îi aparţine Mântuitorului. Eu

sunt numai administratorul ei.'

O, dacă s-ar raporta toţi copiii lui Dumnezeu în acest

fel la bunurile pământeşti! Mirosul de grajd din acel sa-

lon mi-a vorbit mai mult decât orice predică.

Nu numai prinţesa Lieven şi colonelul Paşcov şi-au

deschis casele, ci şi alţi copiii ai lui Dumnezeu; da, fieca-

re locuinţă a unui credincios a devenit un loc în care oa-

menii se adunau sâ se roage şi sâ citească Biblia. Şi la

noi au venit oamenii invitaţi, deşi locuinţa noastră nu a

fost aşa de mare. Scaunele din jurul mesei şi băncile din

bucătărie nu au fost adesea suficiente pentru cei adunaţi.

Am trăit multe convertiri neaşteptate. Pentru oameni a

fost ceva cu totul nou sâ audă despre mântuirea prin jert-

fa de pe cruce a lui Isus.

86

Pe atunci, în.Petersburg existau mulţi birjari. Veneau

adesea de la ţara ca sâ-şi câştige pâinea închiriindu-şi

trasurile. Toţi împreună aveau t) locuinţa cu o bucătărie

comună şi cu un grajd comun. Birjarii ne-au rugat sâ-i

vizitam şi sâ le vestim Evanghelia. Au invitat vecini şi

prieteni şi când am ajuns noi acolo, locuinţa a fost atât

de plină, încât au trebuit sâ stea în picioare atât vorbito-

rii, cât şi ascultătorii. Adunările s-au repetat; oamenii

puneau întrebări şi le plăcea sâ asculte Cuvântul lui

Dumnezeu.

în vremea aceea am fost secretar la nepoata ţarului,

preşedinta comitetului de femei al închisorii. Trebuia sâ

mâ deplasez adesea la diferitele închisori ale oraşului şi

am folosit prilejul pentru a sta de vorba cu birjarii. Iama

acest lucru era foarte uşor, căci săniile erau uşoare şi

mici şi alunecau fără zgomot pe zăpada moale."

Birjarii din Petersburg şi alţi oameni sinceri au fost

prietenii deosebiţi ai contelui Korff. Printre ei a găsit trei

"profesori ai teologiei practice", cum îi numea el cu mul-

ţumire şi respect pe cei trei bărbaţi. Se merită sâ-i cu-

noaştem mai îndeaproape:

Primul: din discuţia cu el, Korff a aflat că birjarul lui

este un om mântuit prin harul lui Dumnezeu din patima

beţiei. Acesta 1-a invitat sâ vină cât mai curând în lo-

cuinţa birjarilor şi sâ li-1 propovăduiască pe Cristos.

Contele a răspuns cu plăcere la invitaţie. Când a ajuns la

adunare, toţi erau deja strânşi laolaltă. în timpul predicii,

prietenul nostru care 1-a invitat pe conte nu a părut sâ fie

prea mulţumit. L-a tras în total de trei ori pe vorbitor de

poala hainei, ceea ce l-a cam încurcat pe conte, astfel

încât a încheiat mai devreme decât îşi propusese. înainte

sâ plece acasă, Korff a vrut sâ afle care a fost scopul

acestor întreruperi. Răspunsul a fost: "Aţi vorbit despre

87

mântuire. La aceasta temă nu te poţi exprima niciodată

suficient de simplu şi de clar. Din păcate, nu aţi fost sufi-

cient de simplu şi de clar."

Distinsul aristocrat nu s-a enervat din cauza criticii

frăţeşti a omului sincer, ci a acceptat-o ca pe un sfat im-

portant. Ulterior, ori de câte ori a mărturisit undeva sau

cuiva despre mântuirea prin Cristos, îl vedea aevea în

faţa ochilor pe birjar şi auzea avertizarea lui: "Vă rog,

clar şi simplu!" Iată propriile lui cuvinte despre întâmpla-

rea descrisă: "Acel om simplu mi-a făcut un mai mare

serviciu decât mi-ar fi putut face cele mai bune cu-

noştinţe de teologie dogmatică."

Acum, cel de-al doilea "profesor": acesta a vorbit de-

spre porunca divină a sfinţirii celei de-a şaptea zi, "ziua

de odihnă." El a amintit de camarazii lui, dintre care

mulţi lucrau şi duminica şi câştigau astfel mult mai mult

decât el. înainte făcuse şi el acest lucru. Dar acum, pen-

tru el ascultarea de Dumnezeu devenise mai importantă

decât banii. în plus, nu a suferit nici o lipsă prin faptul că

nu a mai lucrat duminica. Dumnezeu i-a purtat întotdeau-

na de grijă lui şi familiei lui prin munca de peste săptă-

mână, încheierea originală a fost: "Dumnezeu se gândeş-

te chiar şi la căluţul meu. Am un singur cal şi pentru că

acum are o zi de odihnă, a devenit mult mai sănătos şi

mai puter- nie."

Şi cine a fost cel de-al treilea? Sâ-1 lăsăm din nou pe

Korff să ne povestească el însuşi: "Vara, când locuiam la

ţară, casa era păzită şi administrată de un soldat simplu.

I-am dat un exemplar din Noul Testament. Odată, când

am intrat în vestibul, se afla acolo pe genunchi, citind din

carte. "Ia-ţi un scaun", i-am spus şi el mi-a răspuns: "Al-

teţă, este frumos să citeşti Cuvântul lui Dumnezeu pe ge-

nunchi." Ce adevăr adânc a rostit acest soldat simplu! De

am vrea sâ ne plecăm mereu aşa înaintea lui Dumnezeu!

Am citi atunci cu adevărat Cuvântul lui Dumnezeu pe

genunchi (pe genunchii fizici, sau pe cei spirituali, sau

pe amândoi). Sâ ne plecăm genunchii spirituali înaintea

Cuvântului lui Dumnezeu şi sâ-L citim cu rugăciune, aşa

cum m-a învăţat cel de-al treilea profesor al teologiei

practice!"

Otto Stockmayer şi Georg Müller în Petersburg

Este foarte interesant sâ aflăm de la contele Korff câ

Petersburgul a fost vizitat ocazional de oaspeţi din stră-

inătate care le-au slujit credincioşilor. Doi dintre aceştia

trebuie remarcaţi în mod deosebit: Otto Stockmayer şi

Georg Müller. Nâscut în 1838, dupâ terminarea studiilor

teologice în Tübingen, şvabul Stockmayer nu a intrat în

slujba bisericii din oraşul său natal din Württemberg, ci

a plecat ca învăţător particular în Elveţia franceză. Ma-

ma elevilor lui 1-a ajutat sâ găsească drumul spre cre-

dinţa vie. S-a alăturat bisericii libere ("Eglise libre") din

cantonul Waadt şi a activat în ea ca şi pastor şi evanghe-

list, în 1874 a participat la renumitele adunări de sfinţire

din Oxford şi şi-a petrecut următorii ani călătorind,

începând din anul 1878 s-a aflat la conducerea spirituală

a căminului de recuperare şi consiliere Schloss Hauptwil

din cantonul elveţian Thurgau. Au avut loc şi vindecări

trupeşti. Stockmayer a considerat câ sarcina lui constă în

primul rând în mărturisirea despre vindecarea biblică,

despre puterea transformatoare, ocrotitoare şi împlinitoa-

re a harului. El a fost una din cele mai importante perso-

nalităţi ale mişcării germane a adunărilor. Aceasta 1-a

considerat unul din "părinţii" mişcării.

89

Şi cel de-al doilea vizitator al credincioşilor din Pe-

tersburg din acei ani de trezire spirituala a fost un ger-

man, Georg Müller, născut în 1805 în Croppenstedt,

Halberstadt. Drumul vieţii lui 1-a dus în Anglia, unde a

participat la început la "adunările creştine" ale lui John

Nelson Darby. S-a despărţit de acesta mai târziu şi a de-

venit unul din principalii vorbitori ai fraţilor creştini dupâ

Evanghelie. Din acest cerc de credincioşi a fâcut parte şi

o alta personalitate din cele prezentate în aceasta carte:

dr. Friedrich Wilhelm Baedeker. Georg Müller a devenit

cunoscut în toata lumea drept "părintele orfelinatului din

Bristos." Orfelinatele întemeiate de el au oferit un cămin

la 2.000 de orfani. El a cunoscut şi a experimentat secre-

tul efectului rugăciunii credinţei. în 1875, dupâ ce a pre-

dat conducerea aşezămintelor ginerelui său, a mai între-

prins calatorii evanghelistice prin în total 42 de ţâri de pe

toate continentele.

Sâ-1 lăsam acum pe contele Korff să ne relateze cum

au ajuns în Rusia cei doi martori ai lui Cristos, Otto

Stockmayer şi Georg Müller şi ce au putut să facâ acolo

prin harul lui Dumnezeu:

"Noi, cei care am venit la credinţă prin lordul Rad-

stock, nu cunoşteam deloc Biblia. în special Vechiul

Testament ne era necunoscut. Ca adevăraţi ruşi ce eram,

cunoşteam desigur Evangheliile şi Psalmii, din Vechiul

Testament. La atât se rezumau cunoştinţele noastre. în

biserica ortodoxa este drept că se citeau şi epistolele a-

postolului Pavel. Dar pentru câ acest lucru nu-1 făcea

preotul sau diaconul, ci un aşa-numit slujitor al bisericii,

se considera, în general, câ nu trebuie să li se acorde

atenţie.

în dragostea noastră dintâi, am depus plini de curaj

mărturie despre Cristos, dar eram copii în cunoaşterea

90

Cuvântului lui Dumnezeu. Din acest motiv 1-a invitat co-

lonelul Paşcov pe Stockmayer, omul lui Dumnezeu cu-

noscut în cercurile creştine. El a petrecut câteva săptă-

mâni în capitala rusă şi a discutat cu noi în franceză în

saloanele palatului familiei Paşcov şi a predicat în biseri-

cile evanghelice. Am învăţat multe din discuţiile cu

Stockmayer. Mai ales sfinţirea a devenit foarte impor-

tantă pentru noi. Şi lordul Radstock a mai revenit în anii

următori încă o dată la Petersburg; dar nu am mai trăit o

trezire atât de generală ca la prima lui vizită.

După vizita lui Stockmayer a fost invitat şi bătrânul

Georg Müller din Bristol, Anglia. Să fi fost prin anul

1880. A petrecut trei luni de iarnă în Petersburg. L-am

apreciat foarte mult şi am fost mult binecuvântaţi prin el.

Stockmayer şi Georg Müller ne-au ajutat pe noi, copiii

lui Dumnezeu din Rusia, să creştem în cunoaşterea

Mântuitorul nostru şi în sfinţirea şi dăruirea înaintea lui

Dumnezeu. în fiecare săptămână, Georg Müller a ţinut

în casa noastră studii biblice în limba germană. Aceste

întâlniri aveau un caracter privat şi noi puneam multe

întrebări. Nu uit cum mi-a spus odată la sfârşitul unui

astfel de studiu biblic: 'Sunt uimit ce întrebări copilăreşti

mi se pun'.

Această observaţie nu m-a mirat deloc. Mulţi dintre

noi nu cunoşteau deloc Biblia şi nu ne era ruşine să

întrebăm atunci când nu înţelegeam ceva. Doream doar

să fim copii ascultători ai lui Dumnezeu şi să trăim după

Sfânta Scriptură."

în vizita la stundişti

în vara anului 1874, la scurt timp după începerea

91

mişcării de trezire din Petersburg, Modest Modestovici

Korff a călătorit la Kiev, capitala Ucrainei. Acolo a vrut

sâ cunoască mişcarea evanghelică cunoscută sub denu-

mirea de "stundism." Această mişcare a început prin acti-

vitatea lui Johann Bonekemper, originar din Numbrecht

(aria lucrării cunoscutului pastor Jakob Gerhard Engels),

care fusese instruit în Misiunea din Basel şi care veghea

asupra unei biserici germane evanghelice din Rohrbach,

lângă Odesa. Biserica decăzută a trăit o trezire profundă.

S-au înfiinţat "ore" ("Stunden") care au fost conduse de

un sfat frăţesc. Ulterior, când fiul lui Karl i-a luat locul,

acesta a ţinut "ore" în limba rusă şi pentru ţăranii şi mun-

citorii ruşi. Acestea au dus la treziri între ucrainieni şi s-

au răspândit curând şi în alte localităţi. Mişcarea "stun-

dismului" s-a dezvoltat şi duşmănia clerului ortodox s-a

strâns împotriva ei. "Stundiştii" sinceri, credincioşi Bi-

bliei au fost stigmatizaţi ca oameni care, prin aşa-zise

învăţături eretice, pun în pericol stabilitatea şi unitatea

dintre biserică şi stat.

Spre aceşti oameni a fost atras deci contele Korff,

proaspăt convertit. Pe ei dorea sâ-i cunoască mai bine, sâ

aibă pârtâşie cu ei şi sâ le întărească credinţa şi curajul în

prigoană. S-a oprit mai întâi la Moscova şi 1-a vizitat

acolo pe conducătorul academiei spirituale. în focul dra-

gostei dintâi pentru Mântuitorul a depus în faţa acestuia o

mărturie elocventă despre convertirea lui şi despre bucu-

ria mântuirii. A fost foarte mirat şi fericit când reacţia ar-

himadritului (acesta a fost titlul bisericesc al partenerului

lui de discuţie) a fost următoarea:

"Vâ înţeleg deplin şi împărtăşesc bucuria dumnea-

voastră şi mă bucur cu dumneavoastră pentru câ Isus

Cristos v-a răscumpărat şi câ aţi fost mântuit prin El. Dar

nu mai sunteţi ortodox. Ce ne pasă nouă? Vâ citez ce a

92

spus apostolul Pavel. La Filipeni 1:18 el spune: 'Ce ne

pasă nouă? Oricum: fie de ochii lumii, fie din toată ini-

ma, Cristos este propovăduit. Eu mă bucur de lucrul

acesta şi mă voi bucura.' Dacă apostolul Pavel s-a bucu-

rat de faptul că Cristos era predicat şi nu s-a uitat în ce

mod se făcea aceasta, atunci pot şi eu sâ mă bucur că 1-

aţi cunoscut pe Cristos." O astfel de părere îngăduitoare

şi tolerantă din partea unei înalte feţe bisericeşti a fost

însă la vremea aceea o voce singuratică în pustie. Fana-

tismul intolerant a fost mult mai frecvent.

Ajuns la Kiev, Korff 1-a vizitat imediat pe guvernato-

rul local, care nu a avut nimic împotriva vizitelor lui la

stundişti. El nu trebuia însă sâ se prezinte ca fiind conte-

le Korff, căci ţăranii simpli nu trebuiau sâ afle că deţine

o funcţie înaltă la curtea ţarului. Oriunde a făcut Korff

vizite, peste tot a ajuns sâ respecte cu recunoştinţă cu-

noştinţele de Biblie, loialitatea credinţei şi seriozitatea

morală a stundiştilor atacaţi şi dispreţuiţi de atât de mulţi

oameni.

Sâ alegem vizita făcută unei ţârânci de 35 de ani!

Aceasta i-a povestit lui Korff că a fost închisă nouă luni

datorită Cuvântului lui Dumnezeu. Acest timp s-a trans-

format pentru ea într-o mare binecuvântare. Când conte-

le a vrut sâ afle mai exact în ce a constat această "bine-

cuvântare", a auzit următorul lucrul: "Am fost închise

zece femei stundiste. Ne adunaserăm în căsuţele noastre

la rugăciune şi citirea Bibliei. La insistenţele preoţilor a

venit poliţia şi ne-a dus la închisoare. Am fost închise

toate într-o celulă şi am putut sâ ne rugăm împreună şi

eu am învăţat sâ citesc şi sâ scriu, ceea ce nu am ştiut

până atunci. Acum pot sâ citesc singură Cuvântul lui

Dumnezeu - nu este aceasta o binecuvântare?"

Şeful unui raion 1-a însoţit pe Korff în unele sate. Nu

93

i-a rămas necunoscut faptul câ înaltul vizitator din Pe-

tersburg are aceeaşi credinţa ca şi stundiştii. Fără sa i se

ceara, şi-a spus părerea despre stundişti: "Dacă toţi locui-

torii raionul meu ar fi ca şi stundiştii, atunci aş putea să

dorm liniştit. Printre ei nu există nici o fărădelege, nici o

nelegiuire sau crimă. Nici măcar beţivi nu întâlneşti prin-

tre ei."

în Kiev, Korff a auzit despre 12 stundişti care erau

închişi într-o mănăstire. Erau tot timpul încolţiţi de călu-

gări, care voiau să obţină dovezi ale devierii lor de la în1

vâţâtura adevărată. Aceşti călugări însă abia cunoşteau ei

înşişi Sfânta Scriptură şi nu se puteau măsura nicicum cu

cei 12 ţărani bine înrădăcinaţi în Biblie. O mână de fân în

colţul celulei era tot "patul" acestor oameni. Când conte-

le i-a întrebat în ce constă hrana lor, a primit un răspuns

care - conform propriilor lui cuvinte - "1-a mişcat până la

o tăcere plină de veneraţie": "Aceasta este pâinea noas-

tră", a spus un stundist şi şi-a pus mâna plin de teamă

sfântă pe Biblie.

O discuţie pe teme religioase

Până în 1882, Korff, colonelul Paşcov şi prietenii lor

şi-au putut desfăşura activităţile evanghelistice şi sociale

în Petersburg aproape netulburaţi. Comandantul oraşului,

generalul Treptov, care le era favorabil, nu le-a pus nici o

piedică. Şi ţarul care a domnit în acea vreme, Alexandru

al n-lea, s-a dovedit tolerant. în popor, a fost iubit şi res-

pectat printre altele pentru câ i-a eliberat pe ţărani din

iobăgie. însă în 1881, când ţarul Alexandru a fost omorât

de revoluţionari, vântul a început să bată dintr-o altă di-

recţie. Curând, adunările publice ale evanghelicilor au

94

fost interzise. Creştinii au găsit o soluţie, organizând în

diferite cartiere ale oraşului seri cu lucru de mână. Aces-

tea au fost permise timp de doi ani. în fiecare cartier, o

soră credincioasă a preluat împreună cu o ajutoare con-

ducerea unui astfel de cerc de lucru de mână. Ele îi vizi-

tau şi pe săraci la ei acasă. Contesa Korff li s-a alăturat

cu multă râvnă. La aceste adunări se făceau tot felul de

lucruri de mână. Contele se alătura apoi femeilor, citin-

du-le din Cuvântul lui Dumnezeu şi le propovâduindu-le

pe Mântuitorul Isus.

Din perioada activităţilor libere şi netulburate mai

trebuie să amintim misiunea pentru broşuri şi lecturi. De

aceasta s-a ocupat "Societatea pentru promovarea lectu-

rii spiritual-morale." Colonelul Paşcov a fost preşedin-

tele, Korff a fost adjunctul. Scrierile au trebuit totuşi să

fie verificate de cenzura bisericească sau de cea seculară

şi, în timpul vizitelor lui la autorităţile de cenzură, conte-

le a auzit de mai multe ori următoarele cuvinte: "Scrieri-

le voastre prezintă învăţăturile lui Luther, Calvin,

Zwingli, Wesley şi ele lovesc în biserica ortodoxă şi sunt

de aceea periculoase." Majoritatea materialelor au putut

totuşi să fie tipărite şi răspândite.

Cei care au privegheat asupra învăţăturii ortodoxe au

vrut să le dea odată "ereticilor", aşa-numiţilor "paşco-

vici" (adepţii lui Paşcov), o grea lovitură în public. I-au

provocat pe aceştia la o discuţie publică. Au ales, însă,

un moment în care Paşcov şi Korff au lipsit din Peters-

burg şi au invitat doi bărbaţi simpli, din popor, proprieta-

rul unui magazin de peşte şi un comerciant de făină. Au

fost ferm convinşi că totul va fi o joacă de copii cu aceşti

oameni "needucaţi." Discuţia pe teme religioase urma să

aibă loc într-o duminică şi s-a ales cea mai mare sală de

manej a oraşului drept locul discuţiei.

95

Până atunci, astfel de dezbateri publice spirituale nu

au fost un lucru cunoscut şi oamenii au dat năvala în ma-

re numâr. Sala a fost plina. în mijlocul sălii a fost amena-

jata o platforma. Acolo au luat loc un câlugâr erudit, care

trecea drept expert în ştiinţa cultelor şi cei doi fraţi sim-

pli. Călugărul a pus tot felul de întrebări pe care partene-

rii lui de discuţie nu le-au ştiut mai dinainte. Dar răspun-

surile lor au fost atât de clare, concise şi convingătoare,

încât ascultătorii nu conteneau sâ se mire. Cei doi bârbaţi

s-au dovedit a fi călăuziţi de Duhul Sfânt. Dragostea lor

şi cunoaşterea Cuvântului lui Dumnezeu a fost în avanta-

jul lor. Dupâ terminarea discuţiei, în public se puteau au-

zi remarci de genul: "Paşcovicii nu sunt deloc oameni de

care sâ te temi. Ăştia ştiu ce cred şi trebuie respectaţi."

Sau: "Este minunat modul în care cunosc Biblia aceşti

oameni simpli."

Călugărilor şi preoţilor ortodocşi le-a căzut foarte

greu aceasta "înfrângere." Atitudinea autorităţilor statului

şi ale bisericii a devenit tot mai intolerantă şi mai fana-

tică faţă de credincioşi. Domnia ţarului Alexandru al II-

lea, a cărui omorâre în 1881 am aminiti-o deja, începuse

în 1856 foarte promiţătoare. Ca tânăr monarh, ţarul salu-

tase atunci iniţiativa "sfântului sinod", cel mai înalt organ

conducător al bisericii ortodoxe ruse, de a produce o tra-

ducere a Sfintei Scripturi în limba rusă modernă. Dupâ

terminarea acestui proiect, în martie 1877 a apărut o

"preaînaltâ scrisoare câtre preasfântul sinod" cu următo-

rul conţinut:

"în anul 1856, când mi-am pus pe cap coroana părin-

ţilor mei, sfântul sinod s-a sfătuit la o conferinţă despre

sarcina unei mari răspândiri a Sfintei Scripturi în rândul

poporului ortodox rus şi a găsit că este necesară traduce-

rea Sfintei Scripturi în limba rusă. Dupâ terminarea

96

acestei munci atât de importante şi având în vedere bine-

facerea spirituală adusă turmei bisericii prin aceasta,

consider că este de datoria mea să-mi aduc mulţumirile

sincere sfântului sinod, care s-a distins prin toată oste-

neala imaginabilă în cadrul desăvârşirii acestei mari

lucrări. Mă rog Celui Atotputernic să descopere puterea

vindecătoare a Cuvântului Său pentru creşterea poporu-

lui drept-credincios rus în credinţă şi în evlavie, în care

constă adevărata fericire a ţării."

Dacă aceste cuvinte ale ţarului ar fi fost luate în se-

rios, ar fi trebuit ca statul şi biserica să se bucure de oa-

meni ca Paşcov şi Korff. Căci ei nu s-au dăruit nici unei

alte lucrări, decât răspândirii Sfintei Scripturi, cu vestea

ei despre mântuire şi sfinţire, în rândurile poporului rus,

ca mulţi să ajungă astfel la o credinţă personală vie şi să

persevereze în ea. Dar tot mai mult se aliau clericii orto-

docşi şi poliţia pentru a reduce la tăcere astfel de martori

ai lui Cristos, ca şi Paşcov şi Korff, datorită influenţei lor

spirituale.

O scrisoare memorabilă şi ce a urmat după aceea

Colaborarea frăţească, sinceră amintită deja adesea a

celor doi conducători ai mişcării de trezire, a mai vârst-

nicului Paşcov şi a mai tânărului Korff - celui din urmă

îi plăcea să spună că este un ajutor al celui dintâi - a dus

în martie 1884 la redactarea şi expedierea unei scrisori

memorabile. Cuprinsul a provenit de la Paşcov, dar

Korff a fost întru totul de acord cu acesta şi a împlinit

rugămintea prietenului lui de a o semna, fără să ezite şi

fără să se îndoiască.

Cercuri de creştini existau între timp deja în multe

97

părţi ale marii Rusii. Dar se cunoşteau puţin între ei şi

erau şi diferiţi în unele privinţe, cum ar fi învăţătura şi

stilul evlaviei. Erau una în ceea ce priveşte faptul că Isus

Cristos este singurul Mântuitor şi Domn şi că credinţa în

El duce la primirea iertării de păcate şi la viaţa veşnică.

Paşcov şi Korff aveau pe inimă ca credincioşii răspândiţi

în toată ţara să ia contact unii cu alţii şi să-şi manifeste

odată efectiv unitatea lor în Cristos. Aceasta a fost in-

tenţia şi scopul scrisorii amintite, datată 24 martie 1884.

A fost expediată din St. Petersburg şi a fost adresată

stundiştilor, baptiştilor, menoniţilor şi membrilor altor

comunităţi creştine, care funcţionau toate independent de

biserica oficială de stat ortodoxă, ceea ce aducea cu sine

multe greutăţi şi adesea duşmănie şi prigoană.

Din scrisoarea lui Paşcov şi Korff prezentăm câteva

propoziţii: "Nu credeţi şi voi, scumpi fraţi, că este datoria

noastră să ne amintim, ca şi mădulare ale unui trup, bote-

zaţi cu un Duh, chemaţi la părtaşia cu Tatăl şi cu Fiul şi

că Cristos aşteaptă realizarea unităţii trupului Său?

Nu credeţi şi voi că este timpul să împlinim testamen-

tul capului Bisericii, Cristos (loan 17: 'ca toţi să fie u-

naO? Chiar dacă realizarea unităţii tuturor bisericilor

creştine nu ar depinde numai de noi, şi tot am fi obligaţi

să încurajăm unirea bisericilor acolo unde ne-a pus Dum-

nezeu.

Propunem acum, fraţilor, să trimiteţi la Petersburg un

reprezentant, pe care Duhul lui Dumnezeu 1-a pus în bi-

serica voastră ca păstor al turmei, cu gândul de a partici-

pa la o dezbatere în rugăciune înaintea Domnului pentru

a cunoaşte căile pe care le-a plănuit El însuşi pentru re-

alizarea unităţii Bisericii lui Cristos."

Având în vedere distanţele imense, este uimitor faptul

că această scrisoare de invitaţie a ajuns curând în multe

98

locuri din multe regiuni şi că a avut foarte curând un

ecou pozitiv. Constatarea lui Korff a fost: "Deja la 1

aprilie au venit la Petersburg peste 70 de fraţi din toate

părţile ţârii."

Sâ-1 lăsăm pe conte să relateze ce s-a întâmplat la

acea întâlnire: "Toţi s-au bucurat de întâlnire. Am pus

înaintea delegaţilor şase paragrafe pe care le-am redactat

cu ocazia acestei conferinţe a reprezentanţilor diferitelor

cercuri evanghelice din Rusia. Paragrafele au fost for-

mulate de cinci fraţi: dr. Baedeker din Anglia, un stun-

dist, Jakob Deljakov din sudul Rusiei, E. G. Kargel,

prezbiterul bisericii baptiştilor germani din Petersburg,

contele Korff şi V. Paşcov. Conţinutul acestor paragrafe

a fost, în sens restrâns, simbolul credinţei diferitelor bi-

serici şi s-a referit în unul din puncte în termeni foarte

generali la botez şi la Cina Domnului. Deoarece toţi cei

cinci făceam parte din diferite confesiuni, dar eram întru

totul de acord în privinţa acestor lucruri, am crezut că şi

delegaţii din ţară vor fi de acord cu acest paragraf, fără

nici o opoziţie. Din păcate ne-am înşelat. în special pro-

blema botezului a declanşat o ceartă fără sfârşit şi nu am

putut să ajungem la nici un consens. Prezint aici acest

paragraf, aşa cum l-am redactat noi:

^Noi recunoaştem botezul ca o poruncă introdusă de

Dumnezeu şi prin botez se manifestă ascultarea faţă de

Dumnezeu. Cum trebuie să fie împlinită această cerinţă

lăsăm în seama conştiinţei fiecăruia şi a cunoaşterii de

către fiecare a Cuvântului lui Dumnezeu. Diferitele con-

cepţii legate de această problemă nu trebuie în nici un

caz să slujească la dezbinarea copiilor lui Dumnezeu/

După prima întrunire, am plecat acasă în pace, în ciu-

da puternicelor discuţii şi am hotărât să continuăm dis-

cuţia despre problemele abordate în casa prinţesei

99

Lieven (prima întâlnire a avut loc într-o casă a lui

Paşcov). Abia am început cea de-a doua întâlnire şi am

abordat din nou problema botezului, când a intrat în sală

un englez, o cunoştinţă a lui Paşcov. Când a înţeles de-

spre ce vorbim, a spus foarte hotărât în puţine cuvinte:

Traţilor, pe genunchi! Unitatea noastră este în Cristos.

El este viaţa noastră. Sâ-i dăm Lui cinste şi laudă!'

Ne-am plecat genunchii şi spre tronul lui Dumnezeu

s-au înălţat rugăciuni fierbinţi. Au fost rugăciuni de în-

chinare. Am mărturisit că nu suntem suficient de mult în

Cristos şi că stingem Duhul. Când ne-am ridicat de pe

genunchi, a domnit o atmosferă de bucurie generală prin-

tre cei adunaţi şi am simţit unitatea trupului lui Cristos în

care ia sfârşit şi cearta cu privire la botez. Nu voi uita ni-

ciodată această întâmplare. A fost o lecţie pentru toată

viaţa mea. Nu trebuie să căutăm unitatea într-o redactare

a dogmei, ci în Duhul şi în adevărul pe care-1 trăiesc cre-

dincioşii în Cristos. Sincera unitate lăuntrică nu depinde

de câteva deosebiri în mărturisire, care vor exista întot-

deauna la copiii lui Dumnezeu."

întrunirea de la Petersburg care a ajuns acum pe o ca-

le atât de bună şi de promiţătoare a avut însă parte de un

sfârşit tragic. Sâ-1 ascultăm din nou pe Korff: "Ziua

următoare am apărut la ora stabilită la întrunire, dar spre

uimirea mea nu era prezent nici unul din fraţii delegaţi.

Nu ne-am putut explica situaţia. Când m-am întors acasă,

mi s-a înmânat o bucată murdară de hârtie pe care scria

numai: 'Suntem la închisoare şi vom fi expediaţi din Pe-

tersburg'. Lipsea orice semnătură.

în ciuda tuturor silinţelor noastre, nu am reuşit să re-

vedem nici un frate. Abia după câteva zile am primit lă-

muriri prin scrisori. Poliţia, care luase urma întâlnirilor,

i-a ţinut pe fraţi închişi câteva ore şi le-a obţinut pro-

100

misiunea scrisă că vor părăsi imediat capitala şi se vor

întoarce acasă."

Exilat din patrie

Au trecut între timp zece ani de la începutul trezirii

din Petersburg, care a început în 1874 prin activitatea

evanghelisticâ a lordului Radstock. în prima perioadă -

aşa cum am amintit - nu a existat nici o opoziţie din par-

tea autorităţilor statului şi ale bisericii împotriva mişcării

evanghelice. între timp, acest lucru s-a schimbat, aşa

cum am arătat. Dar acum, în primăvara anului 1884,

pentru credincioşi situaţia a devenit absolut grea şi pri-

mejdioasă. Au fost interzise toate adunările şi au fost su-

pravegheaţi foarte strict de poliţie. Procurorul general al

sfântului sinod - acesta era preşedintele laic al celui mai

înalt for conducător al bisericii ortodoxe ruse - i-a rapor-

tat ţarului în detaliu evenimentele din aprilie şi a explicat

că este necesar să se ia urgent cele mai severe măsuri

împotriva mişcării paşcoviste. Printre altele, la 24 mai

1884 s-a interzis tipărirea şi răspândirea broşurilor.

în acea perioadă, Korff a locuit la Ţarskoie Selo, acea

localitate la sud de Petersburg, unde ţarii îşi aveau lo-

cuinţa de vară. Doar era mareşal al curţii în slujba ţaru-

lui, care a fost pe atunci Alexandru al Hi-lea. Şi casa lui

a ajuns să fie supravegheată strict de poliţie. în iunie

1884 a primit o invitaţie din partea ministrului poliţiei.

Cei doi se cunoşteau personal foarte bine şi întâmpinarea

a fost foarte caldă şi prietenească. Nu acelaşi lucru se

poate spune despre hârtia pe care ministrul i-a dat-o lui

Korff din porunca ţarului. Prin această hârtie, Korff tre-

buia să promită cu semnătura lui că nu va mai predica,

101

nu va mai organiza adunări, nu se va mai ruga în cuvinte

proprii şi că va rupe orice relaţie cu stundiştii şi cu alte

cercuri religioase. Conştiinţa nu i-a permis să fie de

acord cu o astfel de cerere. Clar şi cu curaj i-a spus mi-

nistrului:

"îl cunosc pe ţar. îl preţuiesc mult şi îl respect, îl cu-

nosc ca pe un om bun şi onest, cu un suflet mare. Ştiu că

maiestatea sa respectă oamenii, dar nu pot să fac nimic

împotriva convingerilor şi a conştiinţei mele." La care

ministrul a răspuns: "Dacă nu vreţi să semnaţi, ţarul do-

reşte să părăsiţi Rusia."

Korff: "Mă plec înaintea voii domnitorului meu şi ră-

mân supusul lui credincios. îl voi iubi din toată inima şi

aceste sentimente de profund respect le voi păstra până la

sfârşitul vieţii mele."

în timpul în care a avut loc discuţia la ministerul po-

liţiei din Petersburg, în casa prinţesei Gagarin se aduna-

seră câteva femei credincioase. Evanghelistul şi rusofilul

de origine germano-engleză, dr. Friedrich Wilhelm Bae-

decker era în mijlocul lor. S-au rugat pentru contele

Korff. Când acesta li s-a alăturat, pentru a le relata cele

întâmplate, a găsit o telegramă de la soţia lui din Ţarsko-

ie Selo, care conţinea cuvintele: "Stai tare în credinţa în

Domnul şi nu te abate nici un pas de la Cuvântul lui

Dumnezeu!"

Soarta exilului 1-a lovit şi pe Paşcov. Şi acesta a refu-

zat să semneze o hârtie cu un conţinut asemănător celei

prezentate spre semnare contelui Korff. în cele din urmă,

şi prinţesa Lieven, a cărei casă a fost în mod deosebit

deschisă întotdeauna pentru credincioşi, a trebuit să pro-

mită să pună capăt acestor întâlniri. Ea a refuzat, dar a

fost scutită de sentinţa exilului. Ei, unei doamne, pe care

a considerat-o mai puţin periculoasă, ţarul i-a lăsat mână

102

libera. Contele Korff, exilat, a vâzut în aceasta mâna lui

Dumnezeu. I s-a părut ca o minune faptul ca în palatul

prinţesei s-au putut aduna în continuare credincioşii şi câ

poliţia nu a acţionat împotriva lor.

La aceasta răscruce a vieţii lui, sâ-i mai dam încă o

dată cuvântul contelui Korff: "Trebuie sâ mărturisesc câ

părăsirea patriei mele, a activităţii mele de martor al lui

Isus mi-a fost, omeneşte vorbind, foarte grea. Dar câ am

putut sâ părăsesc totul şi sâ-L urmez pe Domnul meu, câ

am putut sâ-i duc jugul, aceasta a fost pentru mine nu

numai o mângâiere, ci şi o adâncă bucurie.

Greutăţile unei plecări în exil atât de rapide - mi s-a

dat timp numai doua săptămâni - au fost mari. A trebuit

sâ părăsim totul; dar nu ne-am mâhnit pentru aceasta,

pentru câ am acţionat conform convingerilor credinţei

noastre, în deplina încredere câ Mântuitorul nostru nu ne

ve părăsi.

La 27 iunie am părăsit Ţarskoie Selo. Iubita mea

soţie aştepta un copil şi medicul îi prescrisese odihnă

strictă. Dar nu a vrut sâ mâ lase singur. Când am ajuns

în regiunea Parisului, unde locuiau părinţii soţiei mele,

Dumnezeu ne-a dăruit un fiu sănătos. Lunga călătorie nu

i-a dăunat nici mamei, nici copilului.

Vestea exilării mele şi a lui Paşcov s-a răspândit foar-

te repede în Rusia. Când scumpii noştri fraţi din diferite-

le raioane au aflat despre acest lucru, au hotărât câ tre-

buie sâ fim înlocuiţi. Ni s-a comunicat faptul că în locul

celor doi fraţi, Paşcov şi Korff, au fost aleşi alţi 17 care

sâ preia sarcina noastră în toate bisericile, nu numai în

Petersburg. Căile Domnului sunt nepătrunse (Rom.

11:33-34). Dar în toate vedem dragostea Lui şi toate slu-

jesc la atingerea scopurilor Lui."

103

Acasă, în Elveţia

Tot ce am citat despre Modest Modestovici Korff în

paginile anterioare a fost scris de el la vârsta pe 80 de ani

în Elveţia. El îşi încheie amintirile cu următoarele cuvin-

te: "Averea noastră, toate posesiunile noastre pământeşti

ne-au fost luate prin catastrofa rusească, dar putem să

mărturisim împreună cu apostolul Pavel: 'Neavând nimic

şi totuşi stăpânind toate lucrurile' (2 Cor. 6:10). Ducem o

viaţă de credinţă şi Isus este mângâierea şi puterea noas-

tră. Pot să mărturisesc acest lucru la vârsta de 80 de ani."

La cei 80 de ani amintiţi de Korff, Dumnezeu a mai

adăugat încă 11. La vârsta de 91 de ani, la 9 noiembrie

1933, Korff a fost chemat în patria cerească. în anii lungi

pe care a trebuit sâ-i petreacă departe de patria lui, Rusia,

a găsit mulţi prieteni în vest. Despre plecarea lui acasă,

Maria Kroeker, soţia lui Jakob Kroeker, cunoscutul pre-

dicator şi scriitor menonit de origine ruso-germanâ, care

este şi întemeietorul asociaţiei misionare "Lumină pentru

răsărit" (azi Editura Lumina lumii), a scris:

"Cui i s-a permis sâ-1 viziteze în ultimii lui ani de

viaţă în camera lui, a simţit marea pace şi bucuria lăun-

trică care răzbăteau din toate discuţiile cu el şi din

rugăciunile lui. Şi până la ultima lui suflare, slujba lui a

constat în mântuirea altora. în anul 1932 a fost complet

imobilizat în camera lui datorită unui picior fracturat.

După ce s-a ridicat de pe patul de boală, a rămas în conti-

nuare dependent de îngrijitoarea lui. Dar şi camera bol-

navului a fost un loc al păcii şi al slavei. Prietenii au vrut

sâ-1 ducă la Basel în timpul iernii 1933/34, ca sâ-1 îngri-

jească. Nu au ştiut şi nu au crezut că va muri acolo. în

timpul călătoriei cu maşina la Basel, contele s-a îmbol-

năvit brusc de inimă şi a închis ochii fără nici o luptă."

104

Pavel Nicolaievici

1860-1919

Karl Heim îl întâlneşte pe baronul Nicolai

Bărbatul căruia îi este dedicat următorul capitol al

cărţii noastre a fost pionierul mişcării studenţeşti din Ru-

sia în anii dinaintea primului război mondial. înainte de

a relata despre viaţa şi activitatea lui, să ascultăm cum

1-a descris o persoană care a fost impresionată şi bine-

cuvântată de el. Şi această persoană nu este nimeni altci-

neva decât renumitul profesor de teologie Karl Heim

(1874-1958).

înainte ca Heim să se dedice activităţii academice,

între anii 1900-1903 a fost secretarul itinerant al Uniunii

Studenţilor Creştini din Germania (USCG). Această ac-

tivitate 1-a determinat să călătorească peste hotarele Ger-

maniei, în 1900, a participat la Paris şi Versailles la o

conferinţă a Federaţiei Mondiale a Studenţilor Creştini

(World Student Christian Federation). Nu a fost vorba

despre o conferinţă internaţională generală a studenţilor,

ci despre o conferinţă a lucrătorilor implicaţi în conduce-

rea mişcărilor studenţeşti din multe ţâri. Lucrările confe-

rinţei au fost conduse de preşedintele Federaţiei Mondia-

le, americanul John Mott.

Cu această ocazie, Karl Heim 1-a întâlnit pe baronul

Pavel Nicolai, originar din Finlanda. Finlanda făcea par-

te din Imperiul ţarist, deşi avea unele drepturi limitate de

autoguvernare (parlament propriu, un guvern, numit

105

senat, sub conducerea guvernatorului general rus). De-

spre întâlnirea cu Nicolai citim în memoriile lui Karl

Heim, "îmi amintesc de vremurile de odinioară":

"înainte de terminarea conferinţei de la Versailles, am

făcut cunoştinţă cu delegatul rus, baronul Pavel Nicolai.

Acest om era deosebit de important pentru conferinţa

noastră, căci, făcând parte din aristocraţia rusă, stăpânea

mai multe limbi. Putea deci să conducă întrunirile de

rugăciune în care oamenii vorbeau şi se rugau în limbi

diferite. Chiar şi atunci când am prezentat un scurt refe-

rat despre 'Credinţă şi gândire' în engleza mea pe atunci

foarte slabă, abia reuşind să-mi expun ideile, Nicolai a

intervenit cu ajutorul lui. El a transformat 'păsăreasca'

mea în cuvinte inteligibile.

Urmarea acestei relaţii care s-a înfiripat între noi a

fost că m-a rugat să merg în Rusia în 1903, pe cheltuiala

lui, pentru a punele bazele unei mişcări studenţeşti creş-

tine şi printre studenţii ruşi. Prin aceasta, activitatea mea

de secretar itinerant al Uniunii Studenţilor Creştini şi-a

propus un nou scop, anume Rusia, care era pe atunci încă

acea Rusie veche, condusă de ţar, dar în care izbucneau

deja peste tot nenumăratele semne ale revoluţiei şi ale

marilor tulburări care au izbucnit apoi câţiva ani mai

târziu în 1905 şi care au culminat cu marea revoluţie co-

munistă din octombrie 1917. Planul meu a fost să călăto-

resc prin Dorpat şi Riga spre St. Petersburg (Leningradul

de mai târziu), unde urma să mă aştepte ocrotitorul călă-

toriei mele, baronul Nicolai."

Din păcate, trebuie să sărim peste întâmplările trăite

de Heim în Dorpat şi Riga, pentru că ne grăbim să aflăm

despre reîntâlnirea cu Nicolai. Sâ-1 lăsăm din nou pe

Heim să ne relateze:

"Am fost întâmpinat la gară cu multă bucurie de

106

Nicolai însuşi, fiul unui senator rus şi proprietarul unor

mari moşii în Finlanda. M-a dus la locuinţa lui din Pe-

tersburg, în care locuia cu mama lui bătrână, dar încă în

putere, el nefiind căsătorit. Niciodată în viaţa mea nu am

locuit într-o astfel de casă distinsă, care a pus în umbră

tot ce am văzut eu în Germania la conţi şi la curţile

prinţilor. Casa mişuna de servitori îmbrăcaţi în livrele

roşii pline de fireturi de aur. La masă, în spatele fie-

căruia stătea un servitor care îi oferea musafirului mân-

cărurile şi băuturile. La fiecare uşă sâtea un servitor care

deschidea şi închidea uşa. înainte de ora de sculare

apărea pe vârfurile picioarelor un servitor care lua haine-

le şi le aducea înapoi curăţate şi călcate.

La masă, conversaţia s-a purtat în limba franceză.

Despre problemele religioase s-a vorbit în engleză, cu

servitorii s-a vorbit când în rusă, când în finlandeză.

Când era prezent un musafir german, în cinstea lui se

vorbea o dată şi în germană, limbă pe care o înţelegeau

toţi cei prezenţi la masă. După ce am trăit eu însumi

această experienţă, am înţeles de ce la conferinţa inter-

naţională a conducătorilor mişcărilor studenţeşti creştine

numai baronul Nicolai a fost în stare să conducă o întru-

nire de rugăciune."

în Petersburg, Heim a fostul martorul tulburărilor re-

voluţionare organizate de muncitori şi studenţi şi a fost

nevoit să-şi ţină discursurile într-un oraş cu o atmosferă

politică foarte tensionată. Peste tot mişunau agenţii po-

liţiei secrete. în timpul unei plimbări cu Nicolai în apro-

pierea palatului de iarnă, în care locuia ţarul cu familia

lui, Heim a avut ocazia sâ-1 vadă pe ţar. Acesta tocmai

urca într-o caleaşca trasă de patru cai minunaţi şi s-a ui-

tat cu o privire înfricoşată la dreapta şi la stânga. Se te-

mea de vreo bombă, care ar fi putut să explodeze în

107

orice moment?

în aceasta situaţie periculoasa şi nesigura, baronul Ni-

colai a râmas credincios sarcinii sale de a prezenta stu-

denţilor Evanghelia şi vizitatorul lui din Germania tre-

buia sâ-1 ajute la aceasta. Heim a avut ocazia sâ cunoască

şi preoţii din Petersburg, oraşul în care gazda lui atât de

mârinimoasâ era la ea acasă. Nicolai 1-a luat cu el la o

adunare a "stundiştilor", care a avut loc în palatul prinţe-

sei Lieven, o nobilă originară din ţările baltice. Aceste

întruniri erau ca un spin în ochii bisericii ortodoxe şi, de

fapt, erau ilegale. Ţarul ştia însă că unii din înalţii lui

demnitari şi mai ales soţiile lor fac parte dintre "stun-

dişti" şi nu permitea ca aceştia sâ fie spionaţi şi urmăriţi

peste tot, aşa cum insista biserica. însă adunările credin-

cioşilor au avut peste tot în jurul lor o boare de primejdie

şi de ilegalitate. Nu se ştia niciodată dacă şi când va in-

terveni poliţia. Pe unii, soarta i-a lovit cu concedierea şi

exilul. Nicolai nu s-a temut.

Sâ ascultăm ce ne spune Karl Heim în raportul lui de-

taliat despre acele adunări pe care le-a vizitat împreună

cu baronul Nicolai: "Nu am mai trăit niciodată ceva care

sâ-mi amintească atât de puternic de vremea în care bise-

rica primară s-a adunat în catacombele Romei în timpul

prigoanei. Toate deosebirile de clasă au fost ca anulate,

într-o pârtâşie impresionantă în rugăciune, prinţesa era

îngenunchiatâ lângă ţăranul cu cojoc de oaie. Acolo, ma-

rele moşier a îngenunchiat lângă servitorul lui iobag.

Deşi nu am putut sâ înţeleg fiecare rugăciune, pentru mi-

ne a fost o mare încurajare sâ pot sâ îngenunchiez împre-

ună cu aceşti fraţi şi surori şi sâ fiu purtat de duhul rugă-

ciunii care adia aici şi de care erau purtaţi cu toţii, ca de

un mare curent."

108

Nici un "aproape creştin "!

Karl Heim 1-a cunoscut pe Nicolai în adevărata lui lu-

crare a vieţii, munca de pionierat în răspândirea Evan-

gheliei printre studenţii ruşi şi 1-a ajutat o perioadă scurtă

în această muncă. Prin el a fost introdus în mişcarea

stundistâ rusească. Această mişcare i-a asigurat gazdei

lui nobile importante impulsuri spirituale. El descrie

drept cea mai importantă întâmplare a sa din Rusia fap-

tul că a ajuns în contact cu această "mişcare de creşti-

nism primar", cum a numit-o el. Heim a păstrat în inimă

pentru tot restul vieţii lui amintiri de neuitat şi de recu-

noştinţă a dragostei frăţeşti a baronului ruso-fînlandez.

Să privim acum puţin la anii vieţii lui Nicolai, anteriori

epocii hotărâtoare a activităţii lui în împărăţia lui Dum-

nezeu. y

Strămoşii baronului, născut la 14 iulie 1860, au fost

suedezi. O ramură a familiei s-a stabilit la Lübeck şi a

emigrat mai târziu în Alsacia. în cele din urmă, familia

s-a stabilit în Finlanda. Moşia imensă Monrepos, din

apropierea oraşului Wiborg a fost proprietatea familiei,

de care au fost legate apoi cu multă dragoste toate gene-

raţiile ulterioare. A rămas adevăratul lor cămin, chiar

dacă drumurile şi sarcinile i-au dus pe diferiţii membrii

ai familiei în multe alte locuri. Tatăl lui Pavel a fost un

timp ministru rus şi apoi ambasador în diferite capitale

europene. Aşa se explică faptul că Pavel s-a născut la

Berna.

Tatăl a murit în 1869. Văduva lui, o baroană din ţări-

le baltice din casa Meyerdorff, s-a mutat cu cele trei fiice

ale ei şi cu singurul fiu, Pavel, mai întâi la Monrepos şi

apoi la Petersburg, unde putea să facă mai mult pentru

educaţia şi instruirea copiilor ei. A fost o femeie evla-

109

vioasâ, de la care băiatul a preluat de mic dragostea pen-

tru citirea Bibliei şi pentru rugăciune. Fiul a fost înscris

la un gimnaziu bun şi a participat la cursurile catehetice

de confirmare ale bisericii germane St. Annen. Capitala

rusa nu ducea lipsa de locuitori germani sau vorbitori de

limba germana. în primul rând, erau germanii din ţările

baltice, dintre care mulţi deţineau în Imperiul ţarist po-

ziţii importante şi influente.

Conform tradiţiei din vremea aceea, confirmarea lui

Pavel a avut loc dupâ ce a împlinit vârsta de 19 ani.

Chiar daca atunci nu a fost un credincios conştient în

sens biblic, totuşi, ceea ce a scris atunci au fost cuvinte

sincere: "Lucrul principal rămâne sâ-ţi recunoşti starea

de biet pâcâtos şi sâ primeşti cu bucurie recunoscătoare

iertarea Domnului din chiar mâna lui Isus."

în iarna 1880/81 a început sâ studieze dreptul la Uni-

versitatea din Petersburg şi a locuit la unchiul lui, care a

fost pe atunci ministrul culturii. Restul familiei a fâcut o

călătorie în Italia. Mai importanta decât progresul fâcut

la universitate a devenit pentru el prietenia înnodata a-

tunci cu tânărul conte Constantin von der Pahlen, al cânii

tata fusese ministrul justiţiei şi care era însufleţit de o ev-

lavie sincera. Prin el, Pavel a fost introdus în casa prinţe-

sei Natalia Lieven. Aceasta casa a fost centrul unei miş-

câri de trezire care cuprinsese uimitor de mulţi din nobilii

din Petersburg. Instrumentul lui Dumnezeu în aceasta lu-

crare a fost în primul rând lordul Radstock, care fâcea

parte din cercul "fraţilor creştini dupâ Evanghelie", dintre

care fâceau parte şi alţi bărbaţi renumiţi ai lui Dumnezeu,

ca dr. Friedrich Wilhelm Baedeker şi părintele orfanilor,

Georg Müller.

Radstock a venit pentru prima data la Petersburg în

iarna anului 1874 şi ulterior s-a întors în capitala rusa

110

împreuna cu întreaga sa famile pentru un timp mai lung.

Una din cele mai remarcabile convertiri care a avut loc a

fost cea a adjutantului ţarului,- colonelul de cavalerie Va-

sili Alexandrovici Paşcov, care mai târziu a fost exilat

din Rusia. Pavel a participat şi la adunările din casa a-

cestuia. Creştinismul ferm şi plin de bucurie pe care a

ajuns sâ-1 cunoască la aceşti creştini 1-a impresionat pro-

fund dar nu 1-a dus încă la o dedicare personală, pro-

fundă faţă de Domnul.

Dar aceasta nu s-a lăsat mult aşteptată. O primă etapă

a fost în ianuarie 1888, când a luat pentru prima dată cu-

vântul la o adunare în palatul Lieven. Curând după aceea

a plecat la Helsingfors, Helsinki de azi, unde a ocupat

pentru prima dată un loc în parlamentul finlandez, ca re-

prezentant al familiei sale. Prin aceasta, dragostea lui

pentru Finlanda, ca adevărata lui patrie, aflată sub ocu-

paţia rusă, s-a întărit foarte mult. A cunoscut multe fami-

lii finlandeze şi s-a bucurat de ospitalitatea lor. Printre

acestea a fost şi casa Wrede, a căror fiică, Mathilda, a

ajuns cunoscută ca binefăcătoarea deţinuţilor. Pavel a vi-

zitat împreună cu ea câteva închisori din Finlanda.

Odată a vrut să participe la o oră de studiu biblic, dar

a ajuns acolo cu mare întârziere. Motivul pentru întârzie-

rea lui a fost o reprezentaţie la circ. în timpul studiului

biblic a căzut apoi cuvântul "aproape-creştin." Una din

doamnele nobile a fost cea care 1-a folosit. Pavel a vrut

să afle mai târziu de la ea ce şi la cine se referă acest

cuvânt. Răspunsul a fost foarte clar: "O, de exemplu, la

cineva care vine la studiul biblic direct de la circ." Din

acel moment, Pavel a început să mediteze adânc la ce

este "lumea", la care trebuie să renunţi dacă vrei să fii un

ucenic dedicat al lui Isus Cristos. I-a devenit clar, fără să

facă din aceasta o lege pentru alţii, că "plăcerile lu-

111

meşti", ca de exemplu, seratele cu dans şi balurile mas-

cate atât de la modă în societatea nobililor ruşi, nu mai

intră în discuţie pentru el. Pentru că a simţit că este de-

pendent şi de tutun şi băutură, a renunţat şi la acestea. A

spus adio şi vânătoarei, pe care o pratica cu pasiune.

Toate aceste hotărâri personale nu au fost deloc legate

de o lege îngustă, căreia să trebuiască sä i se supună şi

alţii. Pentru a-L urma însă pe Cristos şi pentru sarcina lui

în împărăţia lui Dumnezeu acestea au fost însă piedici

care au trebuiat înlăturate din cale. La sfârşitul anului

1888, a hotărât ca esenţa şi scopul vieţii lui să fie o dedi-

care deplină pentru Domnul, "o legătură trainică cu

Mântuitorul meu Isus Cristos" - cu propriile lui cuvinte,

în această hotărâre a fost întărit şi stimulat atunci când a

luat parte la cunoscuta conferinţă a credinţei şi sfinţirii de

la Cheswick, din Anglia, în iulie 1890.

Printre pescari, ofiţeri, birjari şi deţinuţi

Zelul misionar, pe care Pavel Nicolai 1-a manifestat

mai târziu în lucrarea printre studenţi, s-a îndreptat la

început spre câştigarea unei cu totul alte grupări profe-

sionale şi a altor oameni la credinţă: anume, spre pescarii

şi spre micii hangii care îşi câştigau cu greu existenţa pe

nenumăratele insule şi insuliţe de-a lungul coastei finlan-

deze. De la moşia familiei Monrepos, distanţa până la

coastă nu era prea mare. După terminarea studiilor de

drept şi după ce a intrat în serviciul de stat rusesc, pentru

tânărul baron lunile de vară au însemnat în cea mai mare

parte vacanţă şi le-a folosit pentru activitatea lui misio-

nară. A făcut acest lucru cu ajutorul iahtului său "Lady",

foarte drag pasionatului velist; ba mai mult, conform

112

propriilor lui cuvinte, a făcut din iaht "un idol." Acest

idol a fost închinat acum lucrării lui Dumnezeu. însoţito-

rul lui Pavel a fost adesea prietenul lui, Henrik Wrede.

Din fire, Nicolai a fost orice altceva decât un tip agre-

siv. Trebuia tot timpul sâ-şi biruie reţinerea şi timiditatea

în faţa oamenilor atunci când intra în colibele pescăreşti

cu un geamantan plin de broşuri şi de Biblii. îşi împărţea

literatura şi mai adăuga o scurtă mărturie personală,

punând cu plăcere interlocutorului lui întrebarea: "Ai pa-

ce cu Dumnezeu?" Deşi a fost finlandez, a vorbit destul

de greu limba finlandeză. în casa părintească domina-

seră limbile rusă, germană şi franceză. Şi suedeza o

stăpânea destul de bine. Acum nu s-a odihnit până nu a

ajuns să stăpânească şi limba finlandeză. Dragostea pen-

tru Cristos a fost cea care 1-a îndemnat la aceasta.

Din punct de vedere al limbii, îi era mult mai uşor

când intra în vorbă cu ofiţerii şi marinarii din marina

rusă, a căror vase erau staţionate în jurul moşiei Monre-

pos. Mulţi se minunau că un membru al înaltei aristo-

craţii apărea în faţa lor ca un simplu mesager al Bibliei şi

împărţind broşuri.

Dacă lunile de vară ale anilor 1890 au fost pline de

activitatea misionară descrisă mai sus, în timpul petrecut

la Petersburg, Pavel Nicolai nu a fost un ucenic leneş şi

nefolositor. A făcut vizite în spitale, a discutat cu birjarii

despre credinţă, a activat în Asociaţia Creştină Germană

a Tinerilor Bărbaţi, a ţinut discursuri în cadrul societăţi-

lor de abstinenţă germane şi finlandeze şi a fost un mar-

tor binevenit al Domnului lui la adunările din palatul

prinţesei Lieven.

Mai trebuie să amintim activitatea lui care a durat

până în 1905, din închisorile ruse veşnic aglomerate.

Pentru aceasta lucrare 1-a avut ca exemplu şi stimulent

113

pe dr. Friedrich Wilhelm Baedeker, născut în Germania,

domiciliat în Anglia şi călător prin toată lumea, un uce-

nic al lui Isus, adept sincer al spiritului de alianţă.

în 1875, din însărcinarea Societăţii Biblice Britanice,

Baedeker a vizitat pentru prima dată închisorile din Ru-

sia. Autorităţile ruse i-au dat ulterior un document pe ba-

za căruia a putut să viziteze orice instituţie de detenţie.

Prin el, Nicolai a ajuns să cunoască mizeria din închisori-

le ruseşti. Şi admiraţia lui pentru Mathilda Wrede a făcut

ca inima lui să se deschidă pentru deţinuţi. Baronul 1-a

slujit cu plăcere pe dr. Baedeker ca translator, la răspân-

direa Bibliilor şi prin mărturisire. De asemenea, a vizitat

şi singur închisorile din partea europeană a Rusiei, dar şi

până în Siberia.

în cadrul acestor călătorii nu s-au văzut rezultate

spectaculoase. Dar şi numai aceste călătorii l-au bucurat

şi l-au încurajat pe mesagerul dragostei lui Cristos, sau

când vedea deţinuţi ruşi, estoni, letoni, finlandezi sau de

alte naţionalităţi primind cu lacrimi în ochi Biblia în lim-

ba lor maternă şi strângând-o la piept. Nicolai a fost sigur

că în cer va vedea cum unele din seminţele aruncate de el

pe pământ vor fi adus roade veşnice.

Personal, Pavel Nicolai nu a fost deosebit de pre-

tenţios. Dar a fost totuşi puţin cam răsfăţat, ca aristocrat,

în ceea ce priveşte condiţiile de locuit şi mâncarea.

Acum, în timpul câlâtoriilor sale, a trebuit să se oprească

adesea în hanuri mizerabile şi murdare, unde reuşea cu

greu să adoarmă. Şi nesfârşitele călătorii cu trenul în

compartimentele cu aer pestilenţial, străzile nedescris de

murdare pe care se chinuiau să înainteze birje neîngrijite

şi incomode - toate acestea au fost o fericire cam neagra.

Dar nimic din toate acestea nu l-au putut opri pe Pavel

Nicolai din călătoriile lui de evanghelizare.

114

Toată viaţa lui a avut o sănătate precară. Foarte des a

fost gripat şi a fost bolnav de malarie de mai multe ori.

Fiind un aristocrat bogat cu avere, şi-a putut permite mai

multe călătorii de refacere şi de tratament în ţările din

vestul Europei. însă uneori îl rodeau mustrările de con-

ştiinţă, dacă este corect să cheltuie atâţia bani pentru tru-

pul acesta muritor. în 1894, îl găsim, de exemplu, în lo-

calitatea bavareză Wörishofen, unde mai trăia încă pas-

torul Sebastian Kneipp, inventatorul hidroterapiei. Ade-

sea a stat în Elveţia, pentru a se întrema în minunatul aer

de munte, ca de exemplu, în Adelboden din podişul

Bern. Pentru el a fost întotdeauna importantă hrana spiri-

tuală şi provocarea omului lăuntric. De aceste lucruri a

avut parte printre altele în două familii creştine: la Sa-

muel Zeller din Männedorf, lângă Zürichsee şi la pasto-

rul Otto Stockmayer din Hauptwil.

A venit şi anul 1899. Printr-o notă din jurnalul lui

aflăm despre o dezamăgire omenească peste care a tre-

buit să treacă Pavel: "La fel ca majoritatea oamenilor,

am avut o speranţă frumoasa. Dar Dumnezeu nu mi-a

îndeplinit această speranţă." A fost visul la căsnicie şi la

dragostea unei femei, de care nu a fost străin. Dar nu a

vrut să sufere prea mult Hotărârea lui a fost: "De acum

înainte, scopul vieţii mele va fi numai slava lui Dumne-

zeu prin jertfă de sine şi mărturisire." 1899 a fost anul în

care a părăsit serviciul de stat. înaintea lui stătea sarcina

care avea să fie hotărâtoare în viaţa lui şi care avea sâ-i

transforme viaţa: slujirea misionară şi duhovnicească a

studenţilor, în primul rând a studenţilor ruşi, dar şi a stu-

denţilor din întreaga lume.

115

La început au fost patru

Deja în primăvara anului 1899, Pavel Nicolai - în lim-

ba rusă, Pavel Nicolaievici - a avut prima tangenţă cu

noua lui muncă. în Helsingfors s-a întâlnit cu doi bărbaţi

care lucrau deja de mai mult timp în mişcarea studen-

ţească. Unul din ei a fost, deja pe atunci renumitul ameri-

can, dr. John Mott, care era activ în toată lumea în lucra-

rea lui Cristos printre tinerii studenţi, iar celălalt a fost li-

derul studenţilor din Suedia, dr. Carl Fries. John Mott

voia neapărat sâ treacă din Finlanda în Rusia şi voia sâ

afle de la Nicolai cum evalua el şansele acestei lucrări.

Răspunsul a fost: "Nu putem sâ vâ promitem adunări,

însă, aşa cum a spus cineva cândva, Rusia este ţara posi-

bilităţilor nelimitate şi se merita sâ facem o încercare.

Veniţi şi vedeţi personal ce se poate face! între timp, ne

vom ruga în continuare pentru aceasta problema."

Nicolai a fost profund impresionat de John Mott, o

personalitate cu o voinţa puternică şi dinamica. Părerea

lui despre Mott a fost: "Un bărbat liniştit, cu o credinţă

puternică şi care ştie ce vrea." Cu plăcere s-a pus la dis-

poziţia lui Mott ca şi secund, ghid şi translator, atunci

când acesta a călătorit efectiv la Petersburg. Acolo a pu-

tut sâ ia legătura cu studenţii numai în câteva cercuri fo-

arte mici. Prinţesa Natalia Lieven i-a pus la dispoziţie pa-

latul ei, pentru o adunare mai mare, generala. în timp ce

Mott a încercat sâ convingă auditoriul de necesitatea lu-

crării printre studenţi, Nicolai şi-a pus întrebarea daca

este cumva cineva prezent, care şi-ar putea asuma răs-

punderea pentru această lucrare. S-a uitat în jur, dar ni-

meni nu i s-a părut potrivit. S-a speriat atunci când între-

barea din mintea lui a devenit mai personala: "Nu ar tre-

bui sâ pui tu însuţi mâna, în loc sâ-i cauţi pe alţii?"

116

I-a fost tot mai greu să ocolească răspunsul: "Iatâ-mâ,

trimite-mâ!" I-a fost clar de la început că prin această

disponibilitate nu va porni pe. un drum uşor şi comod.

Dintre studenţii ruşi, care trebuiau să trăiască în mare

parte în condiţii sociale demne de milă, mulţi erau des-

chişi pentru idei revoluţionare, anarhiste şi nu aveau nici

o legătură cu creştinismul oficial, egoist al bisericii orto-

doxe de stat. Cine se dădea religios, trecea în ochii lor

drept un reacţionar iremediabil.

Pavel Nicolaievici s-a pus pe lucru. L-a chemat la Pe-

tersburg pe Heinrich Witt, secretarul de atunci al Uniunii

Studenţilor Creştini din Germania, care, mai târziu, a

fost trimis de misiunea Liebenzeil în China şi în locul

căruia a fost numit Karl Heim. Witt a răspuns la chema-

rea lui Nicolai tocmai când acesta a primit permisiunea

să se retragă din serviciul de stat. Le-a vorbit studenţilor

germani. Patru din aceştia s-au întâlnit la 18 noiembrie

1899 în casa librarului german Grote şi au fundat primul

cerc biblic studenţesc din imensul Imperiu ţarist.

Mişcarea studenţească creştină a luat deci fiinţă în

Rusia ca şi un mic grup format din germani. Nicolai a

scris în jurnalul său: "Aşteptăm ca Dumnezeu să ne călă-

uzească pas cu pas şi suntem deplin conştienţi de impor-

tanţa acestui mic început, pentru că ştim că dintr-o mică

sămânţă de muştar poate să crească un copac mare. De

aceea este important să începem pe o temelie bună!"

în perioada următoare, lucrarea nu a depăşit faza se-

minţei de muştar. Au trebuit biruite multe opoziţii, prin-

tre care cea din cadrul pastoratului luteran. Acesta a cre-

zut că descoperă în mişcare tendinţe sectante, antibiseri-

ceşti. Numai treptat au început oamenii sâ-1 creadă pe

Nicolai atunci când sublinia iar şi iar: "Noi nu suntem

pentru şi împotriva bisericii, ci numai pentru Dumnezeu

117

şi împotriva păcatului." Pentru început, grupul din Pe-

tersburg a trebuit sâ lucreze ca o filială a lucrării Uniunii

Studenţilor din Germania. Până în al doilea an de la înfi-

inţare, numărul vizitatorilor acestui grup nu a depăşit trei,

patru studenţi. Baronului aproape că i-a dispărut tot

curajul.

O mare întărire a credinţei în această grea perioadă de

început a fost pentru Nicolai faptul că a putut să participe

în cursul anului 1900 la diferite conferinţe studenţeşti din

Finlanda, Germania şi Franţa. Conferinţa germană s-a ţi-

nut în august la Eisenach. Acolo s-a întâlnit, printre alţii,

cu contele Eduard von Puckler, care avea un rol de con-

ducere în mişcarea studenţească germană. L-a cunoscut

şi pe baronul Jasper von Oertzen din Hamburg, care era

foarte activ în cadrul Asociaţiei Creştine a Tinerilor

Bărbaţi şi care era considerat unul din fondatorii Aso-

ciaţiei din Gnadau. El a relatat despre începutul modest

al lucrării studenţeşti din Rusia şi a cerut oameni care sâ

se roage şi care sâ fie dispuşi sâ călătorească la Peters-

burg şi sâ ajute lucrarea de acolo.

Din Eisenach, baronul a plecat la Blankenburg şi a

participat acolo la Conferinţa Alianţei. în final, a plecat

la odihnă în Elveţia, unde l-a întâlnit pe fondatorul şi

conducătorul misiunii din China, Hudson Taylor.

Lucrarea cu studenţii ia amploare

Cu timpul, în Petersburg s-a ajuns la situaţii în care, la

diferite ocazii, în care erau invitaţi vorbitori din străinăta-

te, au participat 40-50 de vizitatori. în anul 1902 a înce-

put apoi un progres îmbucurător. Pentru prima dată au

apărut studenţi care făceau parte din biserica ortodoxă

118

rusă. Până atunci s-au avut în vedere numai studenţii

evanghelici, care erau aproape toţi de origine germană.

A luat fiinţă un studiu biblic în limba rusă care se ţinea

tot la două săptămâni. Când numărul studenţilor ruşi a

crescut şi mai mult, s-a trecut complet la limba rusă, pe

care o stăpâneau şi studenţii germani. S-a ajuns la con-

vertiri sincere, din mijlocul cărora s-a format un grup

spiritual demn de încredere atât pentru lucrare, cât şi

pentru rugăciune.

Prin seri de discuţii s-a încercat să se ajungă la cei ca-

re stăteau încă de-o parte. în tot acest timp, Nicolai nu

şi-a pierdut niciodată din vedere ţelul clar: "Scopul nos-

tru în toate aceste adunări este să aducem sufletele la

Cristos şi la o convertire temeinică." Pentru a îndeplini

această sarcină, şi-a făcut tot mereu timp pentru îngrijire

duhovnicească personală. Nu au fost rare cazurile în care

studenţii mărturiseau în urma unei întâlniri cu Nicolai:

"Am trăit fără Dumnezeu. Existenţa îşi pierduse pentru

mine orice valoare şi am fost deja gata să renunţ să mai

exist Acum, însă, L-am găsit pe Dumnezeu." Reacţia lui

Nicolai a fost: "Ce tânăr talentat, activ şi prietenos! Şi

cât pe aici să renunţe la viaţă! Ce bucurie sâ-1 văd acum

mântuit şi fericit!"

Grupul de tineri credincioşi hotărâţi a crescut, chiar

dacă baronul mai era bântuit de descurajare, în special în

desele perioade de boală. Anul 1903 a adus cu sine o ex-

tindere plină de speranţe a lucrării: au început să partici-

pe şi studentele, numite "kursistchi." Desigur că de ele s-

au ocupat femei energice şi credincioase, dar şi în cazul

lor, responsabilitatea i-a revenit tot lui Pavel Nicolai.

Cine dorea să fie acceptat în grupul central, fie de

băieţi, fie de fete, trebuia să semneze actul de mărturisire

a Asociaţiei Studenţilor Creştini Ruşi, întocmit în 1905

119

şi care conţinea următoarele cuvinte: "Pe baza Evanghe-

liei cred în Domnul Isus Cristos ca Fiul lui Dumnezeu,

am fost înnoit lăuntric, m-am predat Domnului şi ştiu că

El m-a primit." O mărturisire de credinţă similară, for-

mulată mai lung sau mai scurt, pe care o semnează gru-

pul central al "membrilor activi", este un lucru obişnuit şi

în alte lucrări ale împărăţiei lui Dumnezeu, ca de exem-

plu, Societatea Tinerilor Creştini (EC).

Cel mai loial prieten şi colaborator al lui Nicolai din

lucrarea din Petersburg a fost Alexandru Maximovici.

Avea o funcţie executivă importantă şi era cunoscut şi

respectat de toţi ca un om bun şi drept. Dar tocmai el a

fost persoana asupra căreia a avut loc în 1907 un atentat

din partea unei studente fanatice, care a vrut prin fapta ei

să lovească în statul ţarist pe care îl ura. A fost împuşcat

în biroul lui. Până în ultima clipă de viaţă s-a rugat pen-

tru criminală. Pierderea acestui prieten a fost o mare du-

rere pentru Nicolai, dar în acelaşi timp un nou imbold în

lucrare.

Atentatul sângeros de care am amintit mai înainte a

fost cu atât mai inutil, cu cât guvernul ţarului Nikolai al

n-lea tocmai adoptase o poziţie politică ceva mai tole-

ranta, în 1905, în special în Petersburg au avut loc revol-

te sângeroase din partea maselor asuprite de ţărani şi

muncitori. Este vorba de prima revoluţie rusă. S-a intro-

dus o constituţie cu câteva licăriri de speranţă de demo-

craţie (dar care nu a fost pusă ulterior în practică). în ori-

ce caz, de politica mai liberală a ministrului Witte a pro-

fitat un timp şi lucrarea creştină de trezire din rândul stu-

denţilor. La adunările studenţilor au fost prezenţi mult

mai frecvent vorbitori şi evanghelişti din străinătate şi

baronul Nicolai, cu talentul lui strălucit pentru limbi, a

putut sa slujească des ca translator.

120

Când avea de-a face în grupele de studiu biblic cu noi

veniţi, începea de cele mai multe ori cu Evanghelia după

Marcu. în anul 1906, a editat o mică broşură despre a-

ceastă Evanghelie. A fost o broşură simplă, conţinând

mai ales întrebări şi răspunsuri. Studenţii, cărora începea

să li se deschidă lumea mesajului biblic, aveau doar cu-

noştinţe foarte reduse în acest sens.

Deceniul trezirii

în anul 1907, lucrarea studenţească s-a extins spre

Moscova, care, pe vremea aceea, a fost pe locul doi

după capitala Imperiului, Petersburg. Aici, o studentă a

devenit o colaboratoare deosebit de activă. Despre ea se

spunea că luptă ca o leoaică pentru Cristos. în anul

1910, mişcarea a trecut la Kiev, în Ucraina. Nicolai a

scris într-o scrisoare: "Am vorbit de două ori în faţa a

500 de studenţi şi studente despre dumnezeirea lui Cris-

tos şi cii altă ocazie despre problema: 'Cum devine Cris-

tos în viaţa noastră o realitate practică?'Rezultatul aces-

tei vizite de 14 zile au fost un grup de 10 studente şi

două grupe de 5 sau 6 studenţi, colaboratori demni de în-

credere, după ce s-a vânturat pleava. Dumnezeu ne-a

ajutat plin de îndurare să găsim conducătorii cores-

punzători, pe care se pare că El îi pregătise deja dinain-

te. Trebuie să spun că holdele sunt coapte, dar începutul

este mic."

Următoarea ţintă a fost Odesa, la Marea Neagră.

Acolo, Nicolai a găsit - conform propriilor lui cuvinte -

"un amestec unic de popoare şi de credinţe." Dar a trăit

experienţe încurajatoare: "Domnul a pregătit calea, a

deschis uşile şi a înlăturat obstacolele. Am văzut cu

121

ochii mei cum a mers înaintea noastră şi a condus singur

lucrarea."

După şase, şapte ani, perioada mai liberala de dupâ

edictul tolerant din anul 1905 s-a apropiat de sfârşit. Ni-

colai, sfătuit de John Mott, elaborase statute pentru Aso-

ciaţia Studenţilor Creştini Ruşi, care se aflau pe biroul

ministrului de interne pentru confirmare. Aprobarea lor

ar fi conferit lucrării o poziţie legală, dar opoziţia a fost

puternică, în special din partea cercurilor influente ale bi-

sericii ortodoxe. Dosarele înaintate au dispărut ani de zile

în teancul de acte al ministerului. Spre sfârşitul anului

1917, când au fost din nou "dezgropate" şi când a urmat

într-adevăr o confirmare a statutelor, ţarul fusese deja

răsturnat. Dupâ o nouă, relativ scurtă perioadă de liberta-

te, a urmat apoi înăbuşirea religiei în Rusia prin comu-

nismul ateist.

Dar sâ ne întoarcem la anul 1912! Nicolai a raportat

în Finlanda: "în Moscova, lucrarea este grav ameninţată,

pentru că biserica ortodoxă are acolo cea mai mare pute-

re. Am vrut sâ împârţim printre studenţi 10.000 de invi-

taţii la adunări. Dar poliţia nu ne-a lăsat. Este atât de

obositor sâ pluteşti mereu într-o stare de nesiguranţă şi sâ

lupţi cu tot felul de instituţii." Dar apoi răzbate un ton

plin de credinţă şi speranţă: "Apoi îţi vine din nou gândul

că nu trebuie sâ te nelinişteşti; căci Domnul "nu-şi va

lăsa în mod sigur lucrarea, ci o va duce biruitoare prin

toate greutăţile, aşa cum a scos Israelul din Egipt cu

mâna tare şi braţ puternic, cu toate câ perspectivele au

fost disperate. Totuşi sunt foarte, foarte recunoscător

pentru rugăciunea prietenilor mei, care mă întăreşte."

Sâ prezentam un exemplu foarte concret, despre cât

de ostilă şi de mincinoasă a fost lupta dusă tocmai de cle-

ricii ortodocşi împotriva lui Nicolai şi a mişcării studen-

122

ţeşti creştin-misionare. Un cunoscut profesor din Kiev a

publicat într-o publicaţie bisericească un pamflet, care se

încheia cu cuvintele: "Dacă se doreşte distrugerea statu-

lui şi a bisericii, atunci mişcarea studenţească va fi de

cel mai mare ajutor."

în ciuda întregii opoziţii şi a tuturor greutăţilor pe ca-

re le-a avut de înfruntat lucrarea condusă de Nicolai, se

poate spune fără exagerare că deceniul dinaintea primu-

lui război mondial a fost deceniul trezirii în rândul stu-

denţilor ruşi. în Moscova s-a întâmplat ca sălile în care

s-au ţinut adunări ale studenţilor sâ fie atât de arhipline,

încât făcea deja parte din program ca patru sau cinci par-

ticipanţi sâ leşine în aerul consumat şi sâ fie necesar sâ

fie scoşi afară.

Pavel Nicolai a avut o corespondenţă bogată cu se-

cretarul general al Federaţiei Mondiale a Studenţilor

Creştini, americanul John Mott. Şi John Mott, care avea

pe inimă Rusia, i-a chemat tot mereu pe studenţii din

toată lumea sâ se roage pentru această ţară şi pentru lu-

crarea lui Dumnezeu din ea. Cât de mult a preţuit baro-

nul puterea acestor rugăciuni, se vede din următoarea re-

latare despre o adunare, la care au stat înghesuiţi 500 de

studenţi:

"Era ceva în aer care efectiv m-a înălţat spre cer şi

care i-a fâcut pe ascultători mai atenţi ca oricând, ceva,

care a determinat 60 de studenţi şi 75 de studente sâ-şi

lase adresa şi prin aceasta sâ-şi exprime dorinţa sâ mai

fie invitaţi şi cu alte ocazii. Pot să-mi explic totul numai

ca şi rezultat al zilei de rugăciune care s-a ţinut în întrea-

ga lume pentru Rusia, o ţară săracă şi care zace în întu-

neric. John Mott a avut dreptate când ne-a îndemnat sâ

organizam adunări în ziua de rugăciune şi în zilele ime-

diat următoare. Şi în Petersburg s-a adunat un mare

123

număr de studenţi în ziua de rugăciune şi rezultatul a fost

bun."

Suntem în posesia unei de mult epuizate biografii

despre viaţa baronului Pavel Nicolai, ieşită de sub con-

deiul cunoscutei poete de cântări şi scriitoare Hedwig

von Redem. Să o lăsăm pe ea să ne vorbească despre te-

ma tocmai abodatâ: "Da, mii de rugăciuni s-au înălţat

pentru 'Rusia, ţara săracă şi care zace în întuneric'. Tine-

retului din Rusia i s-au întins mâini de ajutor, pentru a-1

sprijini în lupta fierbinte pentru trezire religioasă şi mo-

rală şi, deşi guvernul i-a refuzat recunoaşterea oficială,

mişcarea studenţilor creştini ruşi a început să se facă ob-

servată ca un factor care a jucat un rol în conştiinţa gene-

rală a lumii studenţeşti. Aceasta a fost situaţia la izbucni-

rea primului război mondial. Ce s-a întâmplat până la

acea dată trebuie considerat rodul lucrării pe care a

început-o Pavel Nicolai cu frică şi cutremur."

Această stare de "frică şi cutremur" nu 1-a părăsit pe

baronul nostru niciodată. Nu a făcut niciodată lucrarea

împărăţiei lui Dumnezeu din rutină. A rămas un om care

şi-a subliniat întotdeauna nevrednicia şi slăbiciunea, ba

chiar susţinea adesea că mai degrabă stă în calea lucrării

lui Dumnezeu, decât să o facă. însă tocmai pentru că a

fost un om atât de smerit, a avut parte de atât de multe

roade şi de un seceriş atât de bogat Despre aceasta a fost

vorba şi în necrologul citit la mormântul lui de o colabo-

ratoare apropiată:

"Prin prietenul nostru, multe sute de suflete disperate,

pierdute au găsit calea spre o credinţă vie în Dumnezeu.

S-au transformat în oameni fericiţi, care au găsit în aso-

ciaţia studenţilor creştini împlinirea idealului şi puterea

de a trăi o viaţă mai bună. Baronul Nicolai este urzitorul

unei noi epoci în viaţa religioasă a Rusiei. Mişcarea

124

studenţească a dăruit Rusiei profesori creştini, capabili

să dea răspuns la cele mai grele întrebări; medici care nu

stau neajutoraţi în faţa bolilor sufletului; muncitori califi-

caţi care au învăţat să-şi facă munca cu credincioşie şi

corectitudine spre slava lui Dumnezeu şi spre binele

oamenilor."

Hedwig von Redem îl descrie pe baron

Pentru ca să avem o imagine cât mai plastică a acti-

vităţii şi influenţei lui Pavel Nicolai, să facem loc unei

descrieri vii a scriitoarei Hedwig von Redern:

"Pavel Nicolaievici este numele la a cărui rostire

încep să strălucească nenumăraţi ochi, amintindu-şi de

el. La câţi oameni nu numai că le-a întins o mână de aju-

tor ca să-i salveze din genune, ci i-a şi ajutat să por-

nească pe un drum şi, având pământ tare sub picioare, să

înceapă o viaţă nouă!

Mulţi studenţi îşi amintesc cum obişnuia el să în-

ceapă adunările, salutându-i pe fiecare în parte în modul

lui liniştit şi prietenos, întrebându-i de sănătatea şi de

munca lor, încurajându-i pe cei descurajaţi printr-o vor-

bă bună sau chiar făcând câteodată o glumă. O adunare

fără el părea goală şi seacă, chiar şi atunci când nu tre-

buia să fie el vorbitorul.

Dar dacă se ridica să vorbească, cuvintele lui pătrun-

deau mai adânc decât cuvintele oricărui vorbitor versat,

cu toate că nu avea un plan sistematic. Nu se adresa ni-

ciodată sentimentelor ascultătorilor, dar ştia întotdeauna

cum să vorbească voinţei şi conştiinţei lor.

Şi apoi la conferinţe! Cine poate să uite acea seară de

toamnă, când 90 de studenţi au coborât din tren în

125

Wiborg, staţia de tren a moşiei Monrepos şi au vâzut

imediat faţa strălucitoare şi prietenoasa a lui Pavel Nico-

laievici, care le ura bun venit agitându-şi pâlâria deasup-

ra capului? A avut grija sâ se poatâ ajunge bine la Mon-

repos. Se gândise la lanterne şi fiecare a primit câte una

ca sa-şi găsească locul de cazare. Dragostea şi grija lui se

puteau simţi până în cele mai mici detalii. Şi, pentru toţi

cei care veneau din locuinţele strâmte şi aerul poluat al

oraşelor, cât de frumoase au fost nu numai orele de con-

ferinţă şi partea spirituală, ci şi plimbările prin pădure!

Au primit flori, lapte, tot felul de plăceri necunoscute,

pentru ei aproape paradisiace.

Baronul Nicolai se înarma apoi cu conuri de brad, îi

bombarda pe cei care mergeau înaintea lui şi curând

începea o adevărată bătălie: râsete nevinovate şi bucurie

sănătoasă!

Când se afla în Petersburg, toţi aveau voie sâ-1 vizite-

ze sau îi vizita el pe ei şi le împărtăşea grijile şi lipsurile.

Niciodată nu s-a gândit sâ se odihnească, nici când s-a

simţit epuizat. El singur povesteşte cum s-a simţit odată

mânat sâ se ocupe de un student, pe care 1-a găsit apoi

într-o stare jalnică şi pe care a reuşit sâ-1 convingă sâ se

predea în întregime lui Dumnezeu. A încercat sâ-i vacci-

neze pe studenţii nedisciplinaţi şi sfâşiaţi de sentimente

cu stăpânire de sine şi sâ le explice valoarea muncii sta-

bile şi liniştite.

Şi în alte probleme i s-a cerut sfatul şi părerea. Când

şi-a amenajat 'cartierul general' - care a fost foarte mo-

dest -, şi-a făcut singur rost de toată mobila şi s-a îngrijit

de o canapea suficient de mare ca, în anumite situaţii

(care au fost destul de frecvente), sâ poatâ dormi pe ea

doi studenţi fără locuinţă. Odată, i s-a adus un student

bolnav, pe care colegul lui nu a vrut sâ-1 lase singur în

126

mica locuinţă rece şi sărăcăcioasă. Nicolai 1-a trimis la

medic, 1-a dus la hotel şi i-a purtat de grijă ca un tată. Pe

un alt student, un tânăr din Caucaz, 1-a vizitat zilnic până

când a decedat la spital. A mers apoi după sicriul lui

până la un cimitir îndepărtat, sincer trist de plecarea lui

dintre cei vii.

Şi apoi, Pavel Nicolai a mai avut o modalitate prin

care îi ajuta mai ales pe aceia pe care nu putea sâ-i ajute

altfel: se ruga pentru ei. Rugăciunea a fost o mare parte a

lucrării lui cu studenţii şi adesea le-a cerut prietenilor lui

să-1 asiste în această luptă în rugăciune. Aproape toate

scrisorile lui în care aminteşte numele diferiţilor stu-

denţi, se încheie cu cererea pentru rugăciune. Un stu-

dent, de care s-a îngrijit mult timp şi care a întors spatele

şi mişcării, a început în cele din urmă să caute din nou

părtăşia creştină. Nicolai a scris: 'Slavă Domnului! A-

ceastâ experienţă trebuie să ne încurajeze să ne rugăm în

continuare cu credincioşie pentru el'.

Mulţi i-au admirat răbdarea cu care îi căuta tot mereu

pe studenţi. Prin aceasta a devenit pentru studenţii ruşi

un exemplu de loialitate şi statornicie. Nimic nu a putut

sâ-1 rănească sau sâ-1 doboare; pentru că a lucrat pentru

Dumnezeu şi nu pentru oameni." Acestea au fost cuvin-

tele scriitoarei Hedwig von Redern.

Marţinkovschi - unul din copiii spirituali

în necrologul citat a fost şi propoziţia: "Mişcarea stu-

denţească a dăruit Rusiei profesori creştini, capabili să

dea răspuns la cele mai grele întrebări." Unul din aceşti

profesori pe care i-a câştigat Nicolai pentru Domnul, a

fost Vladimir Filimonovici Marţinkovschi, care ulterior

127

a devenit urmaşul lui spiritual. în anul 1903, fusese intro-

dus în cercul lui Nicolai din Petersburg de un coleg. Sâ-1

lăsăm să ne povestească ce a trăit atunci:

"Adunarea nu începuse încă. Studenţii beau ceai. Unii

stau, alţi câţiva au o discuţie aprinsă. Printre ei sunt stu-

denţi la universitate, la politehnică, la comunicaţii. Cine-

va bate din palme: suntem rugaţi sâ ne terminam de băut

ceaiul. Intrăm în camera de alături. Studenţii - aproxima-

tiv 30 la număr - se aşează în cerc. în mijloc, conducăto-

rul, Pavel Nicolaievici, un bărbat în jur de 40 de ani, cu o

statură potrivită, slab, cu favoriţi. Are o faţă sinceră şi ca-

re inspiră multă încredere. 'Sâ începem printr-o scurtă

rugăciune, prieteni!' Toţi se ridică.

Pentru prima dată aud o rugăciune atât de simplă şi li-

beră către Dumnezeu: sâ ne binecuvinteze pe toţi şi sâ ne

lumineze prin Cuvântul Lui! Simt că nu este o rugăciune

formală, ci ceva natural, ca o respiraţie şi în acest timp

simt prezenţa nevăzută a cuiva. - Ne aşezăm. După o

scurta introducere, conducătorul citeşte pilda fiului risipi-

tor. Citeşte cu atâta pasiune, explica atât de clar, atât de

nou - şi eu simt că despre mine este vorba, despre fiecare

din noi. Acesta sunt eu, cel care rătăcesc departe de

Tatâl, care mâ hrănesc cu roşcove şi sunt aproape sâ mor

de foame. Şi lucrul principal: descopăr un aspect nou al

Evangheliei. Până acum am înţeles-o ca pe o învăţătura

nemiloasă despre o obligaţie pe care nu puteam sâ o

împlinesc: Trebuie! Trebuie! Acum, din adâncuri a răsu-

nat o voce prietenoasă şi încurajatoare a Tatălui: Toţi!

Vino, aşa cum eşti! îţi dau o haină albă şi un inel care

străluceşte. Te iubesc, pentru tine am venit'.

De parcă s-ar fi deschis o uşă din întuneric şi frig spre

o sala mare plină de bucurie şi lumină... am plecat acasă,

plin de noi gânduri şi speranţe."

128

Aşa descrie Marţinkovschi, profesorul de mai târziu,

prima lui întâlnire cu Nicolai. El scrie mai departe: "Sunt

fericit că l-am întâlnit. De personalitatea lui este legată

cea mai frumoasă perioadă a vieţii mele de student, cea

mai importantă influenţă asupra vieţii mele, cea mai ma-

re bucurie din care mai trăiesc şi azi."

După acea primă întâlnire a celor doi bărbaţi, pentru

tânărul student Marţinkovschi nu a urmat imediat un

drum vesel al credinţei. Au mai intervenit la el unele în-

doieli. Apoi a participat împreună cu Nicolai la o mică

conferinţă studenţească, în Kiev. Au fost prezenţi apro-

ximativ 25 de participanţi. Acolo s-a ajuns la o discuţie

duhovnicească foarte folositoare, despre care Marţinkov-

schi relatează următoarele:

"Pe o potecă liniştită din parc, Nicolai mi-a spus:

'Spuneţi-mi acum, prietene, la ce rezultat aţi ajuns la

sfârşitul anului?' - 'Ah, nu am ajuns prea departe... Une-

ori mi se pare că nu cred în nimic.' - 'Spuneţi-mi, sunteţi

gata să vă adresaţi lui Dumnezeu? Cristos a spus doan

Pe cine vine la Mine nu-1 voi izgoni afară.' - T)a, dar

cum pot să mă adresez Lui, cu toate îndoielile mele? Ni-

ci măcar nu sunt convins dacă Cristos este o personalita-

te istorică.' - îndoiala nu vă împiedică. Dacă El este aici

şi vă cheamă, sunteţi gata să-L urmaţi? Mai bine să ne

ducem direct la El, în loc să ne lăsăm pradă îndoielii şi

să ne analizăm singuri!'

Şi apoi ne-am rugat împreună. Am simţit că trăiesc

un moment unic, care nu se va repeta niciodată: acum

sau niciodată! Cu voce tare m-am adresat Tatălui în Nu-

mele Fiului, mărturisindu-mi nevoia după un Mântuitor

şi exprimându-mi dorinţa de a-L urma cu ajutorul puterii

Lui. Sufletul mi s-a umplut de o linişte adâncă, inexpli-

cabilă a veşniciei şi o bucurie de nedescris mi-a umplut

129

sufletul. Pavel Nicolaievici m-a trecut peste pragul cre-

dinţei."

După absolvirea studiilor, Marţinkovschi a fost profe-

sor şase ani într-o şcoală, în provincie. El a încercat să le

mărturisească elevilor lui despre Domnul. Apoi a ascultat

chemarea prietenului şi duhovnicului lui, să slujească

mişcarea studenţească. A renunţat deci la serviciul lui

foarte bun pe vreme aceea Aceasta s-a întâmplat în anul

1913, un an înainte de izbucnirea primului război mon-

dial. Marţinkovschi nu a putut deci sâ-şi desfăşoare mult

timp în pace lucrarea printre studenţii cărora şi-a dăruit

inima la fel ca tatăl lui spiritual. în acea perioadă zbuciu-

mată, a rămas timp de un deceniu secretarul general al

Asociaţiei Studenţilor Creştini Ruşi, moştenitorul şi ur-

maşul spiritual al lui Nicolai.

în acelaşi timp, a fost profesor de etică la Universita-

tea Samara pe Volga (Cuibicev) şi în tumultul revoluţiei

de după război a fost un adevărat martor al lui Isus Cris-

tos. Acest post de profesor de etică 1-a ocupat numai la

doi ani după revoluţia din 1917, în anul morţii lui Nico-

lai. Comuniştii atei ruşi ajunşi la putere nu au tolerat

mult timp mărturia lui curajoasă şi clară despre Cristos.

în anul 1923 a fost arestat şi apoi expulzat din ţara.

Cu talent pentru retorică asemenea lui Nicolai,

Marţinkovschi a mai trăit mulţi ani şi a plecat în patria

cerească abia în 1971. A emigrat în Palestina şi a organi-

zat acolo, atât înainte, cât şi după formarea statului Isra-

el, multe expuneri şi studii biblice în arabă şi ivrit, ebrai-

ca modernă. A stăpânit perfect ambele limbi. Atunci

când vârsta înaintată nu i-a mai permis să vorbească în

cadrul unor adunări mari, a luat o cutie cu broşuri, s-a

postat la un colţ de stradă şi a împărţit literatura tipărită

în diferite limbi. Au fost şi broşuri în limba germană. A

130

avut un dar şi o siguranţa deosebita să recunoască din ce

cultură fac parte trecătorii.

Marţinkovschi a fost unul din nenumăraţii intelectuali

ruşi pe care Nicolai i-a chemat şi i-a condus din îndoieli-

le lor sincere, adesea însă doar amăgitoare, la dedicarea

întregii lor vieţi pentru Cristos. Pentru cine a fost gata

sâ-şi plece voinţa şi mintea în ascultare faţă de Cristos,

îndoielile au dispărut ciudat de repede. Pe cel venit la

credinţă, baronul îl sfătuia cu insistenţă: "Fiecare creştin,

un misionar!" Şi această chemare au ascultat-o mulţi - şi

Marţinkovschi - şi au pus-o în practică - adesea chiar

urmăriţi şi trebuind să sufere.

Mai trebuie să amintim încă un copil spiritual al lui

Nicolai, pe care mulţi l-au mai cunoscut încă în vremea

noastră. A fost profesorul de matematică Theophil

Schlarb, un etnic german din Rusia, al cărui drum a dus

în cele din urmă la Marburg, pe Lahn. Acolo, în locuinţa

lui, a adunat săptămână de săptămână studenţii şi chiar

profesori mai în vârstă în jurul Bibliei, al cărei mesaj

complet 1-a auzit şi 1-a primit cândva din gura lui Nico-

lai. Da, în urma activităţii aristocratului fino-rus Pavel

Nicolai nu a rămas un seceriş sărac. Prin slujirea lui, în

est a apărut multă lumină.

Şi peste graniţei e Rusiei

Expunerea noastră a arătat că cea mai mare parte a

vieţii şi puterii lui Pavel Nicolai au fost închinate Rusiei.

Studenţii ruşi vorbesc plini de dragoste şi de respect de-

spre Pavel Nicolaievici. Dar cât de des a călătorit şi în

Finlanda, adevărata lui patrie! în vremea aceea, Finlanda

a făcut, ce-i drept, parte din Imperiul ţarist, dar a rămas

131

tot timpul conştientă şi a luptat pentru caracteristicile ei

naţionale, lingvistice şi culturale, până când s-a declarat

independentă la sfârşitul anului 1917 şi a primit o consti-

tuţie republicană în 1919.

Nicolai a fost un baron finlandez şi a stăpânit o moşie

imensă în patria sa - domeniul familial Monrepos. A fost

membru în parlamentul finlandez şi a întreţinut relaţii

strânse şi sincere cu tot mai multe familii de credincioşi

finlandezi. Studenţii creştini finlandezi l-au iubit şi au

avut mare încredere în el. A participat adesea şi cu plăce-

re la conferinţele lor. Să o lăsăm din nou pe Hedwig von

Redern să ne relateze: "De obicei i se acorda primul şi

ultimul cuvânt, dar, pe lângă aceasta, era puterea dina-

mică şi înviorătoare a întregii adunări, pentru că pregătea

aceste întâlniri cu multă rugăciune şi pentru că le amin-

tea tot mereu studenţilor convertiţi de responsabilitatea

lor pentru colegii lor care încă mai caută. Adesea făcea o

comparaţie, anume, că Dumnezeu nu vrea ca creştinii să

fie ca buretele, care suge întotdeauna apa vieţii, care do-

reşte numai pentru sine sfinţirea şi profunzimea spiri-

tuală, dar care nu se gândeşte niciodată să dea mai depar-

te ceea ce a primit de la Dumnezeu."

Pentru Nicolai, conferinţele organizate în localităţile

finlandeze cu peisagistică frumoasă au fost întotdeauna o

înviorare. Faţa lui se lumina de bucurie atunci când tre-

nul, apropiindu-se tot mai mult de staţia localităţii în care

avea loc conferinţa, se umplea tot mai mult de căciulile

albe ale studenţilor. în astfel de zile, nimic nu părea să

meargă bine, până când nu era el prezent şi-şi spunea

părerea. Era suficient sâ-i vadă căciula gri în mulţime şi

studenţii aveau sentimentul că sunt acasă. Căci era acolo,

el, cel care se îngrijea de toate, atât de cele materiale, cât

şi de cele spirituale. în ciuda firii lui modeste, aproape

132

timide, era sufletul conferinţei. Când lua cuvântul, atin-

gea adesea conştiinţele tuturor, fără sâ-şi asume o poziţie

de-asupra celorlalţi: "Relaţia voastră şi relaţia mea cu

Isus trebuie să fie absolut sinceră!"

La ultima conferinţă la care a participat Pavel Nicolai

în Finlanda, unul din participanţi a fost întrebat care vor-

bitor i-a plăcut cel mai mult. Răspunsul a fost: "Pavel

Nicolai. Nu poţi decât sâ crezi ceea ce-ţi spune."

La fel ca în Rusia, dintre studenţii care au frecventat

studiile biblice şi conferinţele, baronul şi-a dat silinţa să

formeze şi în Finlanda un nucleu stabil din acei studenţi

care ştiau că sunt obligaţi sâ fie răspunzători de lucrarea

printre studenţi. Pentru el a fost deosebit de important sâ

le amintească acestor colaboratori tot mereu de "timpul

de părtăşie", în care - cel mai bine în orele dimineţii -

puteau să fie singuri cu Domnul lor în rugăciune şi citi-

rea Bibliei.

Nicolai a fost orice altceva, dar nu un teolog erudit.

Nici nu a fost omul care sâ fie interesat de forma, orga-

nizarea sau liturghia bisericeasca. Şi totuşi, a lucrat pu-

ternic în biserica luterană finlandeză şi a putut să ajute la

transformarea şi influenţarea spirituală a pastorilor aces-

tei biserici. A fost invitat de câteva ori la conferinţele pa-

storilor, la care cunoştinţele lui temeinice de Biblie, ex-

perienţa lui bogată şi apariţia lui modestă au trezit re-

spect şi admiraţie.

Nicolai, pionierul lucrării studenţeşti creştine în Ru-

sia şi Finlanda, a fost unul din principalii colaboratori

apreciaţi de toţi şi în cadrul Federaţiei Mondiale a Stu-

denţilor Creştini. A avut relaţii strânse cu fondatorul fe-

deraţiei Mondiale, John Mott. I-a scris multe scrisori şi

i-a adus la cunoştinţă problemele şi binecuvântările

lucrării lui. Ultimele rânduri ale acestei îndelungate co-

133

respondenţe au fost scrise la 29 septembrie 1919 şi anu-

me la Monrepos. O săptămâna mai târziu, cel care le-a

scris a plecat în patria cerească.

Rusia tocmai avusese atunci primele experienţe cu

conducerea bolşevică. Omeneşte vorbind, pentru întreaga

viaţă creştină, cât şi pentru lucrarea studenţească creş-

tină, viitorul părea întunecat. Nicolai scrie: "Starea ac-

tuală de anarhie absolută face ca toate adresele noastre sâ

fie nesigure. Nu ştiu dacă bolşevicii nu ne-au desfiinţat

birourile. în Kiev au avut loc atâtea măceluri, încât nu

mai ştiu care din prietenii noştri mai este încă în viaţa. în

ceea ce priveşte activitatea diferitelor cercuri, nu pot sâ

dau nici un răspuns la această întrebare. De conferinţe,

noi materiale tipărite etc. nu poate sâ fie vorba acum. Dar

ştim un lucru, că în diferite părţi ale Rusiei se produce o

trezire religioasă şi că membrii împrăştiaţi ai asociaţiei

noastre organizează în diferite oraşe adunări supraaglo-

merate.

Vedeţi, dragă domnule Mott, că anul acesta nu pot sâ

vă trimit decât un raport foarte sărac. însă împărăţia lui

Cristos este o împărăţie care nu poate fi distrusă."

în scrisorile lui ample către John Mott, Nicolai a putut

sâ raporteze de-a lungul anilor despre multe biruinţe şi

progrese ale lucrării studenţeşti. Făcea aceasta întotdeau-

na într-un mod, încât slava sâ nu revină celui care scrie,

ci sâ-i revină Domnului, care "şi clădeşte împărăţia cu

unelte slabe şi adesea nevrednice, în rândul cărora se inc-

ludea Nicolai.

Pavel Nicolaievici nu numai că i-a scris lui John Mott

şi altor conducători din mişcarea studenţească din întrea-

ga lume, ci i-a văzut adesea personal la şedinţe şi confe-

rinţe. La multe întâlniri internaţionale şi-a reprezentat

ambele patrii, Finlanda şi Rusia. Numele lui apare tot

134

mereu pe listele vorbitorilor şi, în ciuda firii lui liniştite

şi rezervate, a fost unul din oamenii cei mai influenţi pe

târâm spiritual. Talentul lui pentru limbi, care i-a permis

să vorbească fără efort germana, franceza, engleza, rusa

şi suedeza, i-a deschis multe uşi pentru traducere şi pen-

tru contacte personale. Unele din discursurile lui care au

fost deosebit de pătrunzătoare au fost tipărite ulterior în

diferite limbi. O răspândire deosebit de largă a avut bro-

şura: "Poate să creadă un om educat, care gândeşte, în

dumnezeirea lui Cristos?"

Călătoriile, pe care le-a adus cu sine participarea lui

Nicolai la lucrarea internaţională cu studenţii, au fost

pentru el o parte a jertfei pe care a trebuit să o aducă Re-

gelui lui ceresc. Sănătatea lui fizică precară a făcut ca

multele călătorii să fie adesea foarte grele. Dar, în ace-

laşi timp, pentru Nicolai, călătoriile au fost tot mereu o

bucurie şi un beneficiu. A fost întru totul de acord cu

versurile poetului Joseph von Eichendorff: "Cel căruia

Dumnezeu îi dă multe favoruri, pe acela îl trimite în lu-

mea largă." Dar când trecea din nou printr-o stare apă-

sătoare şi prin greutăţi, atunci cita zicala englezească:

"One must bleed to bless" (Trebuie să sângerezi, ca să

aduci binecuvântare).

Să mai amintim câteva oraşe şi ţâri pe care le-a vizi-

tat şi în care a slujit baronul: Paris, Oxford, Danemarca,

Olanda, Constantinopol, Scandinavia, Japonia, Statele

Unite ale Americii, Elveţia, Germania, ţările balcanice.

O colaboratoare din Canada, pe care Nicolai a întâlnit-o

la o conferinţă pentru studenţii slavi cu puţin înainte de

izbucnirea primului război mondial, relatează impresia ei

despre personalitatea baronului: "Atitudinea lui priete-

nească a produs un efect profund asupra studenţilor sla-

vi. Pacea care şi-a pus amprenta pe acest slujitor al lui

135

Cristos, cât şi încrederea lui tăcută în Dumnezeu au fost

ceea ce a făcut să fie îndrăgit de toţi."

"Monrepos" - odihna mea

Monrepos, numele imensei moşii şi al domeniului fa-

miliei Nicolai, din apropierea oraşului finlandez Wiborg,

provine din franceză şi înseamnă: "odihna mea." Cuprin-

dea mulţi muncitori, arendaşi, servitori, ogoare, câmpii şi

animale. Proprietarii unei bucăţi atât de mari de pământ

erau foarte bogaţi. în mijlocul moşiei se afla minunatul

castel cu un parc remarcabil. însă camera în care locuia

Nicolai atunci când se afla la moşie era deosebit de sim-

plă şi nepretenţioasă. Baronul Nicolai, ultimul descen-

dent de parte bărbătească al familiei, punea la dispoziţia

lucrării în împărăţia lui Dumnezeu mult mai mult decât

zeciuiala biblică din averea şi din venitul lui.

în acel loc, al cărui nume era "odihna mea", Pavel Ni-

colai s-a odihnit adesea după multele lui călătorii şi sarci-

ni. Aceste pauze de odihnă constau uneori şi din perioa-

de mai lungi sau mai scurte de boală. în anul 1907, s-a

crezut deja foarte serios că va pleca în patria cerească.

Trupul lui a găsit ultima odihnă pământească într-adevăr

la Monrepos, însă abia 12 ani mai târziu.

Anul 1917 a însemnat şi sfârşitul aproape complet al

activităţii lui prin călătorii. în acest penultim an al primu-

lui război mondial, situaţia din Europa de est a devenit

tot mai periculoasă şi mai nesigură. Finlandezii s-au des-

prins de statul ţarist. Acesta s-a cufundat în vârtejul sân-

geros al revoluţiei bolşevice din octombrie. Tot anul

1917 a fost - atât în Finlanda, cât şi în Rusia - plin de

luptele dintre armatele bolşevice şi antibolşevice, dintre

136

"albi" şi "roşii." într-o astfel de vreme nu te puteai gândi

la călătorii.

Finlandezii dornici de libertate au dărâmat sau au

îndepărtat în vara anului 1917 toate busturile şi statuile

din parcul de la Monrepos care aminteau de vremurile

ţariste ruse. Dar s-a întâmplat un lucru şi mai groaznic:

aproximativ 30 de ofiţeri ţarişti au fost ucişi de soldaţi

ruşi răzvrătiţi. Atunci când aceştia au căutat alte victime

în castelul Monrepos, a fost cât pe ce ca, în furia lor fa-

natică, să pună mâna şi sâ-1 spânzure pe baronul Nicolai.

Un muncitor rus simplu de pe moşie le-a ieşit înainte şi

le-a spus clar şi cu cuvinte corespunzătoare despre bună-

tatea stăpânului său, astfel încât i-au dat drumul baronu-

lui. Căci tocmai bogaţii şi nobilii au avut parte de un tra-

tament groaznic.

Oricât de tulburi au fost vremurile - Pavel Nicolai nu

s-a lăsat oprit de la slujirea pe care o mai putea face, de a

vesti Evanghelia şi de a aduna şi a întări credincioşii. în

bisericile din şi din jurul Wiborgului luaseră fiinţă mici

cercuri de studiu biblic, care pot fi comparate cu adună-

rile din Germania. Nicolai a vizitat aceste cercuri cu ma-

re credincioşie. Adesea a trebuit să străbată cărări întu-

necoase şi nesigure prin pădure.

La 24 ianuarie 1918 îl întâlnim încă o dată în Peters-

burg, peste a cărui populaţie au trecut suferinţe groazni-

ce în timpul lunilor de revoluţie. A predicat mesajul din

Apocalipsa 21:5: "Iată, Eu fac toate lucrurile noi." A fost

ultimul lui mesaj adresat poporului rus, pe care 1-a iubit

atât de mult şi în mijlocul căruia a lucrat atât de mult

timp.

Nu putem şi nu dorim să descriem în detaliu eveni-

mentele groaznice ale anului 1918. Situaţia a fost deose-

bit de tulbure şi de imprevizibilă: ruşii împotriva finlan-

137

dezilor, finlandezii împotriva ruşilor, roşii împotriva albi-

lor, albii împotriva roşilor. în jurnalul lui Nicolai găsim

afirmaţiile: "Un an înfiorător! Revoluţie, război civil,

foamete şi totuşi Dumnezeu ne-a purtat de grijă în tot fe-

lul şi nu am dus lipsă de nimic. Mă rog lui Dumnezeu să

fie şi la anul cu mine şi să facă din mine un creştin mai

bun." Aceasta a fost şi a rămas dorinţa cea mai fierbinte

a fratelui nostru: să devină un creştin mai bun, să fie şi

mai mult la dispoziţia Domnului. El scrie: "Orice ar veni,

consider că datoria mea principală este să mă încred în

continuare liniştit în Dumnezeu. Atunci, totul va fi în or-

dine şi chiar o moarte violentă nu ar putea să-mi alunge

pacea."

în primăvara anului 1919, medicul a constatat că ini-

ma lui Pavel Nicolai este atât de slăbită, încât i-a interzis

să mai ţină discursuri în public. Neobositul baron nu a

respectat în întregime această recomandare. O altă boală

diagnosticată de medic a fost paratifos, dar bolnavul s-a

vindecat după câteva săptămâni. însă crizele puternice de

asm i-au slăbit şi mai mult corpul. Cea de-a treia şi ulti-

ma criză din noaptea din 5 spre 6 octombrie 1919 a adus

şi sfârşitul pământesc.

Acest sfârşit a fost descris prin cuvintele de mângâie-

re ale unui prieten apropiat al lui Pavel Nicolaievici

dintr-o scrisoare de condoleanţe adresată sorei lui, ca o

"chemare la o slujire mai înaltă." De moşia Monrepos a

aparţinut o mică insulă, Ludwigstein. Acolo au fost în-

mormântaţi mulţi din strămoşii lui Nicolai. Acolo şi-a

gâsit şi trupul lui ultima odihnă pământească. Pe piatra

funerară au fost înscrise cuvintele: "Pentru mine a trăi

este Cristos şi a muri este un câştig." Hedwig von Re-

dern, biografa baronului, a vizitat mormântul în august

1924. Relatând despre această vizită, ea citează cuvintele

138

din jurnalul lui Nicolai, prin care acesta a încercat sâ-i

mângâie pe ai săi pentru ceasul despărţirii: "Să vă gân-

diţi că mi-am aruncat cortul pământesc şi că sufletul

meu eliberat a trecut în prezenţa lui Isus Cristos."

139

Mathilda Wrede

1864-1928

Umbre într-o lume cu soare

"îngerul deţinuţilor" - aşa a fost numita Mathilda

Wrede, fiica baronului finlandez Karl Gustav von Wre-

de. La 14 martie 1864, când s-a născut pe moşia familiei

la Rabbelugn, Mathilda, care toata viaţa ei a iubit cu pa-

tima Finlanda şi poporul finlandez, a fost un supus al Im-

periului rus; câci pânâ la sfârşitul Imperiului ţarist din

1917, patria ei s-a aflat sub dominaţia rusă.

Mama Mathildei a murit când Mathilda a fost încă la

o vârsta foarte frageda în leagăn. Sora ei cea mai mare,

de 17 ani, s-a ocupat de ea cu multa dragoste, câci a fost

cea mai mica din 9 copii. Viaţa la ţara a constituit o mare

bucurie pentru Mathilda. Pentru câ tatăl a fost guvernato-

rul districtului finlandez Wasa şi pentru câ palatul guver-

natorului s-a aflat în capitala cu acelaşi nume (la Golful

Botnic), perioadele petrecute la ţară au fost scurte. A-

tunci când familia s-a aflat la Rabbelugn, a fost un lucru

normal ca Mathilda sâ meargă la şcoala din sat împreună

cu copiii de ţărani şi sâ primească acelaşi dejun modest

pe care-1 mâncau şi ceilalţi copii. Ea a participat cu multă

bucurie la jocurile copiilor din sat, pe care i-a întrecut

însă cu mult prin inteligenţa ei.

Animalele au fost de la o vârstă fragedă prietenii Ma-

thildei. Nu prea ştia ce sâ facă cu lucrurile neînsufleţite,

cum ar fi păpuşile. Câinii, pisicile şi mai ales caii - de

140

aceştia îi plăcea sâ se ocupe. Cu celelalte fete, cu care a

fost colegă la o şcoală privată cu pensiune, pe care a

frecventat-o câţiva ani, nu a avut o relaţie foarte strânsă.

Interesele lor nu se potriveau adesea cu interesele ei. în

camera ei, Mathilda şi-a amenajat o mică "grădină zoo-

logică", din care făceau parte o veveriţă, o pisică, câteva

şopârle şi încă alte animale. Inima şi timpul ei liber

aparţineau acestor prieteni. Celelalte fete aveau în cap

moda sau chiar deja tinerii bărbaţi, mai ales când purtau

uniforma frumoasă a militarilor din marină. Dar pe ea nu

au interesat-o toate aceste lucruri.

în general, anii copilăriei şi ai adolescenţei Mathildei

au fost ani fericiţi şi fără griji, atât la ţară, la Rabbelugn,

cât şi la oraş, în Wasa. De câteva ori, însă, în viaţa ei

însorită au năvălit umbre, care făceau sâ-i îngheţe inima.

Atât în Rabbelugn, cât şi în Wasa, anumite munci - cum

ar fi spartul lemnelor pentru iarnă sau săpatul pământu-

lui - erau făcute de deţinuţi. De obicei, aceştia erau nişte

arătări sinistre, cu priviri neprietenoase. Bărbaţii veneau

dimineaţa şi plecau seara sub pază strictă. Ei nu îşi ale-

geau munca şi nu o făceau benevol sau pe bani, ci era

muncă silnică. La vederea lor, fiica guvernatorului sim-

ţea o durere în inimă.

Mathilda a îngheţat de spaimă într-o zi, când a văzut

pe stradă, în Wasa, cum un fierar îi punea unui om păzit

de doi paznici cătuşe de fier la mâini şi la picioare. Nu

s-a putut bucura deloc atunci când tatăl, care şi-a iubit

foarte mult ultimul copil, i-a făcut cadou la întoarcerea

de la pensiune o minunată cameră de adolescentă în pa-

latul guvernatorului. Mobilele fuseseră lucrate de deţi-

nuţi, din nou ca muncă silnică. Ce aveau în comun lu-

mea întunecată, în care trebuiau sâ trăiască aceşti bărbaţi

şi lumea răsfăţatei baroane? Prăpastia căscată între cele

141

două lumi o apăsa pe fată. în sufletul tinerei de 18 ani a

apărut o întrebare, nu ca o sarcină definitivă, ci ca o do-

rinţă nedefinită: se poate umple această prăpastie, se poa-

te construi un pod peste ea?

încă o dată loan 3:16!

Da, între timp Mathilda Wrede a împlinit 18 ani.

Viaţa ei s-a aflat atunci într-un moment hotărâtor. Dum-

nezeu a dăruit tot mereu Finlandei şi poporului finlandez

semne ale lucrării Sale pline de îndurare: treziri spirituale

produse de Duhul Sfânt. Uneltele acestor treziri au fost

adesea oameni fără studii, predicatori laici, a căror măr-

turie despre dragostea lui Dumnezeu în Isus Cristos a pă-

truns în inimi şi în minte. Un astfel de bărbat a venit şi la

Wasa. Adunările pe care le-a ţinut acolo s-au bucurat de

o largă audienţă şi au devenit principalul subiect de dis-

cuţie în oraş şi în împrejurimi. Şi Mathilda s-a simţit

atrasă de aceste întruniri, căci în mintea ei începuse să

simtă ceva despre prăpastia dintre Dumnezeul sfânt şi

oamenii păcătoşi.

într-o seară, înainte să participe împreună cu tatăl ei şi

cu una din surorile ei la o petrecere, a auzit un discurs al

predicatorului. Acesta a tratat un verset din Biblie, unul

din cele mai cunoscute versete: "Fiindcă atât de mult a

iubit Dumnezeu lumea, că a dat pe singurul Lui Fiu, ca

oricine crede în El, să nu moară, ci să aibă viaţa veşnică"

(loan 3:16). Dragostea divină mărturisită aici, care L-a

dat pe Fiul veşnic, pe Isus Cristos, ca jertfă pentru păca-

tele noastre, a câştigat în acel moment inima Mathildei

Wrede. A devenit conştientă: prin jertfirea lui Isus Cris-

tos, prăpastia pe care ea a simţit-o atât de copleşitoare

142

între Dumnezeu şi om a fost umplută chiar cu dragostea

lui Dumnezeu.

După aceasta, tânăra baroană s-a alăturat celorlalţi

participanţi la petrecerea la care fusese invitată şi ea.

Mai mult ironic, decât în serios, a fost întrebată ce le-a

spus predicatorul ascultătorilor lui. Nu s-a putut stăpâni

să nu le relateze, în cuvinte potrivite din prea plinul ini-

mii ei în timp ce lacrimile i se rostogoleau pe obraji, mo-

dul în care dragostea lui Dumnezeu în Isus i-a mişcat i-

nima. Dar când a observat că oaspeţii sunt surprinşi de

mărturisirea ei, s-a întrerupt şi s-a dus la tatăl ei, care se

afla într-o cameră alăturată şi bea ceai cu alţi domni.

Acesta a văzut faţa tulburată a fiicei lui şi a întrebat-o

neliniştit dacă nu este bolnavă.

Răspunsul neobişnuit a fost: "Nu. Am fost, ce-i drept,

bolnavă, dar cred că acum am să mă fac bine." Mathilda

1-a rugat apoi pe tatăl ei să o ducă acasă. în drum spre

casă, i-a spus că se află într-un moment crucial al vieţii

ei. Ajunsă în palatul guvernatorului, a urcat imediat în

camera ei, în timp ce tatăl s-a întors la petrecere. în acea

oră neagră de noapte, s-a întors în rugăciune la Dumne-

zeu, care îi vorbise atât de direct prin gura acelui predi-

cator laic. Lui i-a predat viaţa şi această dăruire avea să

rămână valabilă toată viaţa ei, fără condiţii sau rezerve.

Inima i-a fost cuprinsă de o siguranţă adâncă şi de pace

că a fost acceptată de Dumnezeu ca şi copilul lui.

Când s-a trezit dimineaţa următoare, ar fi fost gata să

îmbrăţişeze lumea întreagă de atâta fericire. S-a mulţu-

mit însă să-1 îmbrăţişeze numai pe tatăl ei. în cursul zilei

s-a petrecut apoi un incident care pentru Mathilda a avut

o însemnătate decisivă. Marele eveniment din seara pre-

cedentă şi din timpul nopţii a hotărât cui îi va aparţine de

acum înainte viaţa ei, cărui Domn îi va urma şi cărui

143

Domn îi va sluji. Ceea ce a urmat, a indicat spre locul pe

care 1-a ales Dumnezeu pentru ucenicul Sâu, Mathilda

Wrede. I s-a dat sarcina care avea sâ-i marcheze viaţa

începând din acea zi.

Zăvorul din camera Mathildei trebuia reparat. Nu se

mai putea nici închide, nici deschide. Pentru reparaţie,

tatăl Wrede a chemat un deţinut de meserie. Când fiica

lui 1-a văzut lucrând, s-a simţit îndemnată sâ-i spună câ-

teva cuvinte despre Dumnezeu şi despre experienţa ei

spirituala. Mărturia ei a căzut pe un pământ bun, căci

omul a spus: "Oh, coniţâ, ar trebui sâ veniţi la noi în

închisoare şi sâ ne vorbiţi aşa. Am avea nevoie de aşa

ceva."

O asemenea invitaţie a căzut la rândul ei pe un pă-

mânt bun la tânăra baroană. A promis o vizită duminica

următoare. Dar când i-a spus tatălui ei ce are de gând,

acesta s-a împotrivit energic: "Nu poate sâ fie vorba de

aşa ceva! Nu ai ce sâ cauţi în închisoare!" - "Dar trebuie

sâ-mi ţin promisiunea", a răspuns fiica. Tatăl a recunos-

cut acest lucru, dar a insistat sâ o însoţească un paznic şi

un supraveghetor. Duminică, închisoarea din Wasa a

avut astfel o vizitatoare foarte neobişnuită: fiica guverna-

torului, care nu împlinise nici 20 de ani!

Dupâ prima vizită, au urmat altele. Deţinuţii se bucu-

rau de aceste vizite. Şi Mathildei îi fâcea mare bucurie sâ

le spună şi altora despre pacea pe care a gâsit-o inima ei.

Dar nu i-a venit ideea că aici, la deţinuţi, s-ar putea sâ fie

adevărata chemare a vieţii ei. Acest lucru i-a devenit clar

foarte curând şi încâ într-un mod ciudat, care ne îngăduie

sâ vedem diferitele cai şi originalitatea călăuzirii lui

Dumnezeu.

O permisiune neobişnuită pentru o tânăra de 20 de

ani!

144

Mathilda i-a promis unui deţinut să revină într-o anu-

mită zi. Dar tocmai în ziua aceea i s-a oferit posibilitatea

unei vizite, la care nu a vrut să renunţe. Aşa că s-a

hotărât să amâne vizita la închisoare. Dar până la urmă a

trebuit să meargă la închisoare! în noaptea dinaintea ace-

lei zile a avut un vis ciudat. A văzut un deţinut intrând în

camera ei; la mâini şi la picioare îi zornâiau lanţuri grele.

S-a oprit în mijlocul camerei şi a privit-o pe baroană cu

ochi nespus de trişti. Cuvintele au venit de pe buzele lui

sau din altă parte? în orice caz, Mathilda le-a auzit foarte

clar: "Mii de biete suflete înrobite oftează după viaţă, li-

bertate şi pace. Spune-le un cuvânt despre Cel care poate

sâ-i elibereze, atât cât mai ai timp!"

Arătarea a dispărut. Mathilda a rămas trează şi tulbu-

rată în pat. A început să se gândească: "Ce înseamnă

arătarea? Trebuia oare sâ-i reamintească numai de vizita

pe care a vrut să o amâne? Sau este vorba de mai mult?

Oare i s-a dat sarcina să se dedice slujirii deţinuţilor?

Dar oare nu este prea tânără pentru o astfel de sarcină?

Şi oare nu este sănătatea ei precară încă un obstacol?" A

luat Biblia şi a început să o răsfoiască. Pe ce verset i-au

căzut ochii mai întâi?

"Ah, Doamne Dumnezeule, vezi că eu nu ştiu să vor-

besc, căci sunt un copil. Dar Domnul mi-a zis: Nu zice:

'Sunt un copil', căci te vei duce la toţi aceia la care te

voi trimite şi vei spune tot ce-ţi voi porunci" (Ier. 1:6,7).

Nu a fost acesta un răspuns clar la frământarea lăun-

trică a Mathildei? Dar ea i-a cerut lui Dumnezeu încă o

confirmare şi a deschis Biblia altundeva. Trebuie să no-

tăm aici că nu a fost obiceiul ei să întrebe Biblia în acest

fel atunci când căuta călăuzire într-o problemă. Şi depar-

te de ea gândul să recomande cuiva să facă acest lucru,

în acest caz special, însă, a avut siguranţa că are voie să

145

facâ aşa.

Pe care versete i-au căzut ochii? Au fost cuvintele

din Ezec. 3:9-11: "îţi voi face fruntea ca un diamant, mai

aspra decât stânca. Nu te teme şi nu te speria de ei, câci

sunt o casă de netrebnici! El mi-a zis: Ţiul omului, pri-

meşte în inima ta şi asculta cu urechile tale toate cuvinte-

le pe care ţi le spun! Du-te la prinşii de război, la copiii

poporului tău: vorbeşte-le şi, fie câ vor asculta, fie ca nu

vor asculta, sa le spui: Aşa vorbeşte Dumnezeu!"'

Prin aceasta, viitorul Mathildei a fost hotărât! Şi-a de-

dicat viaţa "prinşilor poporului ei." Ziua următoare a fă-

cut vizita la închisoare pe care avusese de gând să o amâ-

ne şi ea a devenit un moment crucial pentru cel pe care

1-a vizitat. Desigur, tânăra nu bănuia încă cât de departe

şi cât de sus sau de jos o va duce misiunea ei.

Un an mai târziu se părea câ sarcina nou preluată se

apropie deja de sfârşit. Tatăl Mathildei a renunţat la pos-

tul său de guvernator al districtului Wasa. Familia s-a

mutat din oraş la moşia Rabbelugn. Contactul cu "priete-

nii" Mathildei s-a putut continua numai prin scrisori. Dar

acest lucru nu a fost suficient. în acest context, baroana a

trebuit să plece la Helsingfors (astăzi: Helsinki) sâ-şi tra-

teze o durere de dinţi. Un grup de deţinuţi a mârşâluit pe

stradă. Mathilda i-a urmărit cu privirea. A trebuit să con-

state din nou: "Unor astfel de oameni trebuie sâ le duc

vestea despre dragostea lui Dumnezeu în Cristos şi de-

spre libertatea pe care o dă Fiul lui Dumnezeu celor care

cred în El!" Şi-a făcut un plan îndrăzneţ, pe care urma sâ-

1 ducă la îndeplinire Grotenfelt, procurorul general, omul

cu cea mai mare autoritate asupra tuturor închisorilor din

Finlanda.

Mathilda 1-a căutat pe acest om important, s-a prezen-

tat drept fiica fostului guvernator din Wasa şi a îndrâznit

146

sâ-i ceară urmâtârul lucru: "Daţi-mi permisiunea să pot

vizita mai multe închisori şi penitenciare din Finlanda!

Vreau sâ-i influenţez pe deţinuţi pe plan spiritual, ca un

prieten." Procurorul general a ascutat-o cu amabilitate şi

a vrut să ştie ce crede tatăl ei despre această cerere. Ma-

thilda a recunoscut câ tatăl ei nu ştie încă nimic despre

planul ei. Dar în mod sigur nu va avea nimic împotrivă,

pentru câ ea a putut să viziteze deja timp de un an închi-

soarea din Wasa cu permisiunea lui.

Apoi, Grotenfelt s-a interesat de vârsta Mathildei.

Când a aflat câ nu are mai mult de 20 de ani, s-a încrun-

tat şi a spus: "Nu e tocmai o vârstă înaintată!" La care

răspunsul a fost: "Desigur, dar această greşeală se corec-

tează în timp de la sine." Apoi Grotenfelt a spus: "Toc-

mai datorită tinereţii voastre sunt înclinat să vâ împli-

nesc dorinţa. Dacă aţi fi mai în vârstă, m-aş gândi mai

bine; pentru câ nu-mi cereţi un lucru mic. Dar consider

câ peste doua luni vâ veţi sătura de vizite în închisori şi

veţi merge mai degrabă acolo unde sunt atraşi cei de vâr-

sta dumneavoastră, la baluri şi la alte plăceri. Vâ dau

permisiunea ceruta, oricum nu o veţi folosi prea mult

timp."

Mathilda a ţinut cu mare bucurie în mână permisiu-

nea acordată în scris, prin care putea să viziteze închiso-

rile din Helsingfors, Abo, Tavastehus şi Villmannstrand,

închisorile Finlandei se aflau mai ales în aceste oraşe. I

s-au dat şi scrisori de recomandare către directorii închi-

sorilor, în întreaga lume nu a existat un document pe ca-

re tânăra baroană von Wrede sâ-1 considere mai impor-

tant sau de o mai mare însemnătate! Procurorul general

Grotefelt s-a înşelat: acele câteva luni pe care le-a prevă-

zut pentru ceea ce el a considerat câ este un capriciu al

tinereţii au devenit o viaţă de om, plină de o slujire

147

dedicată şi cu sacrificii a celor dezrădăcinaţi, închişi şi

exilaţi.

în Kakola, cea mai mare închisoare din Finlanda

Din activitatea neobosită şi binecuvântată a Mathildei

Wrede la care a împins-o dragostea lui Cristos, putem să

amintim numai câteva episoade. Să o însoţim pentru în-

ceput în cea mai mare închisoare a Finlandei: la Kakola

în Abo, al doilea oraş ca mărime din Finlanda. Abo este

numele suedez pentru oraşul finlandez Turku (la Golful

Botnic). Marea parte a populaţiei din Turku-Abo a fost şi

este suedeză.

în Vinerea Mare, statura înaltă şi zveltâ a tinerei de

20 de ani s-a oprit în faţa porţilor mari şi întunecate ale

închisorii, care arăta ca o cetate duşmănoasă, de necuce-

rit, în inima ei ardea dragostea Celui care a mântuit lu-

mea murind pe cruce şi care i-a împăcat pe oameni cu

Dumnezeu. Pentru Mathilda, nimic nu se compara cu

mărturisirea dragostei lui Cristos în acest loc celor care

trăiau în închisoare.

I s-a permis să le vorbească tuturor deţinuţilor în bise-

rica închisorii. Prin naştere şi convingeri ea a fost finlan-

deză, totuşi limba finlandeză nu a stăpânit-o perfect. Cei

care deţineau o poziţie socială şi erau educaţi, dintre care

făcea parte şi ea, vorbeau mai mult suedeza. Inima i-a

bătut aproape să se spargă, atunci când a început să vor-

bească în finlandeză. Dar s-a liniştit tot mai mult. Dintr-

odatâ nu i-a mai fost greu să se exprime într-o limbă pe

care abia o folosise până atunci. I se părea de parcă altci-

neva îi punea cuvintele în gură şi vorbea prin ea. Mesajul

ei a mişcat inimile celor închişi, dintre care mulţi pe

148

viaţa. Mulţi au plâns.

Dar tânăra nu a ţinut numai o predica pentru toţi. A

intrat şi în celule. I s-a pârut un adevărat dar din cer fap-

tul câ, deşi era prietenoasa din fire, a putut sâ stea acum

înaintea acestor bieţi oameni cu o adânca compătimire şi

o dragoste sincera. Aşa cum avea sâ facâ tot mereu, a

încercat sâ ajungă la acele zone ale inimilor acestor oa-

meni, cărora se părea câ le este străin orice lucru nobil,

spiritual şi intelectual, în speranţa câ va descoperi totuşi

un dor şi o sete după ceva mai înalt, după adevărata

viaţă, după Dumnezeu. Şi tot mereu a reuşit în aceste

căutări - a avut parte de roade dumnezeieşti.

Mathilda a refuzat sâ ia cu ea un paznic, chiar şi

atunci când a intrat în celula unor deţinuţi care au comis

fapte îngrozitoare. Directorii închisorilor i-au recoman-

dat tot mereu acest lucru. Dar ea s-a dus chiar şi la deţi-

nuţii sălbatici şi solizi, care ar fi putut aproape sâ o zdro-

bească cu pumnii lor şi nu i-a fost frică deoarece s-a

încrezut în Cel care a spus: "Eu sunt cu voi în orice zi."

Nu i s-a clinitit nici un fir de pâr de pe cap. în apropierea

acestei făpturi angelice, feciorelnice şi curate, mulţi deţi-

nuţi au simţit cu atât mai apăsătoare răutatea şi întuneri-

cul fiinţei şi ale faptelor lor. Unul din ei a spus cu mare

durere: "Dacă aş fi făcut măcar o dată în viaţă un lucru

bun, oricât de mic! Dar nu pot să-mi amintesc nimic de

acest gen."

Pe acest om, Mathilda 1-a ajutat într-un mod foarte

neobişnuit sâ facâ un lucru bun. Deţinuţii primeau în fie-

care dimineaţă o cană mică de bere slabă, de care se bu-

curau foarte mult. Sâ auzim ce a cerut Mathilda: "Mi s-a

uscat gâtul aici în închisoare. Daţi-mi o înghiţitură din

cana dumneavoastră!" Ce, fiica guvernatorului din Wasa

vrea sâ bea din cana unui deţinut? Imposibil! De aşa

149

ceva nu este capabila arătarea aceasta dintr-o lume nobila

şi răsfăţată!

Dar Mathilda a insistat. Atunci, deţinutul i-a întins ca-

na neapetizantâ şi ea a dus-o la buze. Omul se lumi-

nează. O scurta strălucire i-a înseninat faţa. A găsit calea

spre inima unui om complet amărât. Acum, Mathilda

poate sâ-L mărturisească pe Isus Cristos, care îi invită pe

oameni să bea de la El apa vieţii veşnice, ca sâ-şi poto-

lească pentru totdeauna setea şi dorul după libertate şi

bucurie.

în Kakola, Mathildei i s-a rezervat o cameră pentru

vizite şi discuţii. La anumite ore stabilite, deţinuţii puteau

să vină în această cameră ca să stea de vorbă cu ea. Ce

multe mărturisiri s-au făcut acolo, câte poveri au fost

aruncate! După ce a intrat, unul din deţinuţi a închis cu

mare grijă uşa în urma lui. S-a asigurat că nu se uită ni-

meni prin gaura cheiii. Apoi, s-a îndreptat spre Mathilda,

i-a prins mâna gingaşă cu palmele lui puternice şi a

întrebat-o cu voce tunătoare: "Este adevărat, este chiar

adevărat că Dumnezeu vrea să mântuiască un păcătos

atât de dezgustător, ca mine?" Aceasta a fost întrebarea

pe care Mathilda o asculta cu cea mai mare plăcere din

gura prietenilor ei închişi. Prin aceasta îşi dădea seama

că rugăciunea ei pentru sufletele lor nu este zadarnică.

Nu a obosit sâ-i vorbească omului despre dragostea

Mântuitorului de pe cruce şi despre promisiunile sigure

ale Bibliei. Rugăciunea ei de mulţumire s-a înălţat spre

cer atunci când a constat: Prietenul meu a înţeles şi a pri-

mit mesajul!

în Abo-Turku a existat şi un castel vechi, în care au

fost cazaţi temporar şi deţinuţi. Şi într-acolo şi-a îndrep-

tat paşii "îngerul deţinuţilor." într-o zi, Mathilda a căzut

în timp ce urca treptele roase şi şi-a rupt piciorul. Nu a

150

dat atenţie durerii, ci a ţinut prelegerea plănuită. Apoi a

coborât cu greu aceleaşi trepte şi a şchiopătat până la

trăsura care o aştepta în curtea castelului. Nu a vrut însă

să fie dusă la medic, ci la Kakola. Acolo, patru deţinuţi

îşi anunţaseră dorinţa să stea de vorbă cu ea între patru

ochi. Nu avea voie sâ-i dezamăgească!

ii cele din urmă, medicul a bâgat-o în pat, certând-o

cu asprime şi interzicându-i să părăsească patul câteva

săptămâni. S-a însănătoşit deplin în casa părintească, la

Rabbelugn. Un gând a preocupat-o zi şi noapte în tot

acest timp: un număr de deţinuţi urmau să fie deportaţi

în Siberia. Ce călătorie groaznică! Le promisese acestora

să îi însoţească o bucată de drum până la Wiborg. Numai

de s-ar însănătoşi până atunci! între timp însă, le-a scris

scrisori prietenilor ei închişi şi a tricotat de dimineaţa

până seara rulare şi manşete călduroase pentru cei care

urmau să plece în Siberia.

Să dăm cuvântul unuia din deţinuţii de atunci şi sâ-1

lăsăm să descrie efectul pe care 1-a avut apariţia şi vizita

Mathildei în spatele zidurilor groase din Abo: "îmi a-

mintesc exact clipa când am vâzut-o pentru prima dată

în uşa celulei mele. A fost de parcă ar fi intrat lumina zi-

lei, de parcă ar fi început să înflorească primăvara în

mijlocul iernii pustii. Nici o rază de lumină, nici o scân-

teie! Sufletul meu a fost gata să se stingă. Atunci a venit

ea şi a adus căldură, lumină şi viaţă. Şi vântul blând de

primăvara a alungat norii negri care m-au ameninţat cu

moartea."

Dorinţa Mathildei s-a împlinit. în ziua deportării deţi-

nuţilor a fost suficient de refăcută încât să li se poată

alătura - şchiopătând şi cu ajutorul unui baston. Unii băr-

baţi au fost trimişi ca şi colonişti în Siberia, alţii aveau

ca ţintă renumitele mine din Nerşisk. în Wiborg,

151

Mathilda a dat fiecăruia un cozonac cu stafide. Toţi au

fost închişi în închisoarea din loc. Atunci când un viscol

întârziat a mai măturat încă o dată tara cu frigul lui

muşcător, în închisoare s-a oprit căldura şi deţinuţii au

trebuit să suporte frigul. Mathilda i-a vizitat în celulele

lor şi a apărut fără palton. A vrut să fie încă o dată alături

de cei cărora le-a purtat de grijă şi a preferat să tremure

de frig, decât să o invidieze cineva pentru paltonul ei

călduros!

Aproximativ 70 de deţinuţi au mai văzut-o pe iubita

lor "domnişoară Mathilda Wrede" intrând în celula lor.

Ea le-a vorbit despre îndurarea lui Dumnezeu în Cristos,

care ajunge şi până în Siberia! A fost o despărţire cu

multe lacrimi. Atunci, Mathilda le-a atras atenţia asupra

patriei veşnice, la Dumnezeu, de care au parte cei cărora

Cristos le deschide poarta casei Tatălui.

Unul din deţinuţi i-a strigat binefăcătoarei lui cu vo-

cea sugrumată de plâns: "Rămâi cu bine, tu, fiică iubită a

patriei noastre, tu, singurul prieten adevărat al deţinuţi-

lor!" Pentru Mathilda, aceasta a fost o nouă hotărâre:

"Atâta timp cât mă va ţine Dumnezeu în viaţă, îmi voi

dărui toată dragostea deţinuţilor, celor mai nefericiţi

oameni!"

Cel mai frumos cadou

La 14 martie 1886, pe moşia Rabbelugn s-a sărbătorit

ziua de naştere a Mathildei. în sala mare, masa a fost

împodobită de sărbătoare. Când'invitaţii s-au ridicat de la

masă, baronul Wrede şi-a invitat fiica la o plimbare. Dru-

mul ales a dus după câţiva kilometri la o casă mare, goa-

lă, al cărui proprietar murise nu demult. Când cei doi s-

152

au aflat în faţa casei, tatăl a spus: "Draga mea, acesta

este cadoul meu pentru tine. Şi-1 dăruiesc ca sâ-1 amena-

jezi pentru deţinuţii eliberaţi şi pun în mâinile tale şi ale

fratelui tău Henric conducerea, acestei case. Să dea Dum-

nezeu să fie un adăpost şi un loc de salvare pentru mulţi

din prietenii tăi!"

Ce tată bun! Mathilda i s-a aruncat la piept. Nu ar fi

putut sâ-i facă un cadou mai frumos! A mai durat un an

întreg până au fost terminate toate pregătirile şi a putut fi

inaugurată casa, care a primit numele Toivola. A devenit

locuinţa preferată a Mathildei, atunci când nu călătorea

prin ţară, la închisori. Casa avea şi o gospodărie mare.

Mathilda a trebuit, din păcate, să aibă mai multe expe-

rienţe dureroase: deţinuţilor eliberaţi le venea adesea

greu să se obişnuiască cu ordinea, şi cu disciplina, şi

punctualitatea necesare în muncă. Singura soluţie a fost

ca aceeaşi tânără care a fost plină de dragoste şi de

dăruire în timpul vizitelor la închisoare, să trebuiască să

le pretindă acum bărbaţilor să muncească. S-a întâmplat

chiar ca aceştia să refuze o muncă pentru că ar fi fost sub

demnitatea lor. Atunci, Mathilda înhăma singură un cal

sau treiera ovăzul. De cele mai multe ori, vinovaţii îşi re-

cunoşteau curând greşeala şi veneau sâ-şi ceară iertare

de la binefăcătoarea lor.

într-o noapte neagră de octombrie, stăpâna de la Toi-

vola s-a trezit cu sentimentul straniu că ceva nu este în

ordine. împreună cu câinele ei de vânătoare, Lord a por-

nit în cercetare. A găsit numai un singur om. Unde erau

ceilalţi? După un timp a mai dat de doi oameni, beţi

criţă. Dimineaţa, Mathilda a pus şeaua pe "Steaua", calul

copilăriei ei şi a plecat sâ-i caute pe ceilalţi dispăruţi. Pe

rând i-a găsit pe toţi în aceeaşi stare jalnică.

Astfel de evenimente triste nu au fost un lucru obiş-

153

nuit. Mulţi din cei eliberaţi au folosit timpul petrecut la

Toivola şi s-au integrat acolo într-o viaţă şi o muncă nor-

mală. Un astfel de om a fost ales într-o zi de baroană ca

să o ducă cu trăsura într-o localitate mai îndepâratâ de

unde trebuia să expedieze o sumă mai mare de bani.

înfăţişarea lui nu trezea tocmai încredere. Drumul trecea

printr-o pădure mare şi neumblată. Brusc, vizitiul a pus

întrebarea: "Este adevărat că aveţi mulţi bani la dumnea-

voastră?" Când răspunsul a fost "Da", a vrut să ştie dacă

domnişoarei Wrede nu îi este frică să călătorească tocmai

cu el. Ea ştie doar ca, înainte, pentru câteva bancnote a

atacat şi aproape că a ucis oameni.

Răspunsul dezarmant al Mathildei a fost: "Aceste lu-

cruri le-aţi făcut înainte, când aţi fost un om râu. Dar

acum nu mai sunteţi un om râu. Acum sunteţi un alt om,

un om pe care pot să mă bazez." A urmat o tăcere mai

lungă, întreruptă de un hohot de plâns. Şi apoi au urmat

cuvintele din gura fostului bandit: "Are încredere în mi-

ne, are cu adevărat încredere în mine! Doamne Dumne-

zeule, vreau cu adevărat să devin şi să rămân un om nou,

ajutâ-mâ!" Mathilda Wrede este un exemplu luminos,

convingător pentru puterea încrederii, care poate să ridi-

ce oamenii căzuţi.

Mathilda nu s-a putut ocupa tot timpul de Toivola. în

1888 a primit un permis gratuit pentru toate trenurile din

ţară şi prin aceasta câmpul activităţii ei s-a lărgit şi mai

mult. A vizitat nu numai închisorile, ci şi familiile deţi-

nuţilor, care locuiau adesea în ţinuturi îndepărtate şi pus-

tii. Şi acolo unde prietenii ei eliberaţi găseau o patrie

nouă şi un nou loc de muncă - acolo mergea şi ea sâ-i

vadă cu proprii ei ochi. Astfel încât fratele ei, care avea

aceleaşi sentimente ca şi ea, a preluat răspunderea pentru

Toivola. însă interesul ei nediminuat a fost în continuare

154

pentru locul care a constituit cândva cel mai frumos ca-

dou de ziua ei.

Pe vremea aceea, capitala Rusiei a fost Petersburg. în

anul 1890, în capitală s-a organizat un mare congres in-

ternaţional al instituţiilor privatoare de libertate, la care

au participat mulţi oameni din mai multe ţări. Mathilda

Wrede a făcut parte dintre delegaţi. Au fost multe prele-

geri şi discuţii, s-au format diferite secţiuni şi grupe de

lucru. S-a aşteptat cu mare interes discursul directorului

instituţiei penitenciare din Franţa. Tema lui a fost: "Tra-

tarea deţinuţilor irecuperabili." El a fost foarte elocvent

în frumoasa lui limbă maternă.

Ideea principală a expunerii lui a fost: "Din păcate,

există criminali irecuperabili. Ei se aseamănă cu bolnavii

irecuperabili; în ceea ce-i priveşte pe aceştia, trebuie să

renunţăm la orice speranţă de salvare definitivă şi de

vindecare morală. Ei rămân o permanentă ameninţare

pentru societate. Aceşti oameni trebuie făcuţi inofen-

sivi." în ce trebuie să constea acest "făcut inofensivi" nu

s-a afirmat clar. Primul vorbitor care a cerut cuvântul în

discuţia care a urmat a fost Mathilda Wrede din Finlanda

rusească, pe atunci în vârstă de 26 de ani. Inima ei a fost

prea tulburată de cele auzite, trebuia să vorbească. A luat

cuvântul în franceză şi, pe măsură ce vorbea, devenea tot

mai sigură de limba pe care nu o stăpânea la perfecţie.

Toţi au admirat curajul acestei mici tinere. Ce le-a

fost dat să audă ca replică la pesimismul birocratului

suspus? O mărturie despre puterea mântuitoare a lui

Dumnezeu, care pur şi simplu nu-ţi permite să abando-

nezi un om: "Există o modalitate prin care orice criminal

poate să devină un alt om - chiar şi cei care sunt numiţi

irecuperabili. Această modalitate este puterea lui Dum-

nezeu. Legile şi regulamentele nu pot să schimbe inima

155

nici unui criminal, dar Dumnezeu poate. Sunt convinsa

câ trebuie sâ ne ocupam mult mai mult decât pânâ acum

şi mai ales de sufletele deţinuţilor şi de viaţa lor spiri-

tuala."

Prin aceasta, a afirmat principiul care a influenţat de

la început propria ei activitate printre deţinuţi. Puterea lui

Dumnezeu - prin aceasta a afirmat cuvântul pe care se

întemeia lucrarea vieţii ei. Dumnezeu poate - Cristos

înnoieşte! Cât de des a putut sâ vadâ schimbarea inimii

unui om! Numai puţini din participanţii la congres au în-

ţeles şi au împărtăşit expunerea ei mişcătoare prezentată

cu pasiune, dar aceştia s-au bucurat din inimă de mărtu-

ria curajoasă.

în "palatul de iarnă", acolo unde locuia ţarul cu fami-

lia şi cu înalţii demnitari în timpul iernii, a fost organi-

zată o mare recepţie. Pe invitaţie era scris: "Doamnele în

toaletă de seară." Aceste petreceri nu au fost deloc pe

placul Mathildei Wrede şi au fost opuse vieţii ei simple.

Faptul câ recepţia urma sâ aibă loc duminica, în "ziua

Domnului", i-a îndârjit şi mai mult opoziţia. S-a dus la

biroul congresului şi a anunţat: "Baroana Wrede nu poate

sâ participe la marea recepţie de la palatul de iarnă." A

fost sfătuită sâ-şi schimbe atitudinea. I se rezervase un

loc în imediată apropiere a ţarului! Dar Mathilda nu s-a

lăsat convinsă.

De fapt, de la începutul congresului a avut sentimen-

tul neplăcut câ este observata şi urmărită permanent de

un spion. Tot mereu a văzut un bărbat cu un fizic nu prea

plăcut care părea câ nu o scapă din priviri. Odată, acesta

a vrut sâ o atragă într-o discuţie despre deţinuţii politici

din Finlanda, lucru pe care ea 1-a refuzat Individul ne-

plăcut apărea însă tot mereu în apropierea ei, atât pe stra-

dă, cât şi la întruniri. Faptul câ locuia în casa colonelului

156

Paşcov, care fusese exilat din patria sa pe motive de cre-

dinţa, faptul că ea - una din puţinele femei la congres -

şi-a afirmat deschis şi liber părerile, faptul că a refuzat

invitaţia la masa ţarului, toate acestea au fost pe vremea

aceea în Rusia mai mult decât suficiente ca să o facă să

fie suspectă.

Şi alţi participanţi la congres, care au învăţat să o pre-

ţuiascâ pe baroana Wrede, l-au observat pe bărbatul care

căuta atât de evident să fie în apropierea ei. Au sfătuit-o

să părăsească capitala cât se poate de repede şi în taină,

ceea ce a şi făcut. A răsuflat uşurată când a văzut pe fe-

reastra compartimentului de tren cum dispar în depărtare

cupolele şi turnurile capitalei.

Anul următor, Mathilda a vizitat o altă capitală euro-

peană - fără să trebuiască să se teamă de un spion - Lon-

dra. Legat de această vizită, a cerut ministrului de inter-

ne să i se acorde permisiunea să viziteze toate închisorile

din Anglia. într-adevăr, a vizitat o serie de închisori şi

i-a impresionat pe deţinuţi prin relatările despre munca

ei din Finlanda. A trebuit să participe şi la întruniri în ca-

se particulare - mai ales în cercurile nobile. Printre alţii,

1-a cunoscut pe evanghelistul Radstock, despre a cărui

activitate binecuvântată în Rusia am relatat pe larg într-

un alt capitol al cărţii. A petrecut mai multe săptămâni în

casa de la ţară a lui dr. Friedrich Wilhelm Baedeker,

căruia i-a stat la dispoziţie ca translator în timpul vizite-

lor lui în închisorile finlandeze. Şi despre acest lucru pu-

teţi citi într-un alt capitol.

Mathilda Wrede a fost cât se poate de mulţumită de

întreaga ei vizită în Anglia, dar a acumulat şi foarte mul-

tă oboseala. în una din scrisorile scrise acasă, citim:

"Efectiv am ajuns să fiu înspăimântător de slabă... Mi-e

foarte dor să mâ-ntorc acasă şi să-mi revârs sufletul

157

peste toţi cei dragi - liberi şi închişi. Poate va trebui ca

trupul sâ-mi fie frânt, ca sâ se poatâ întâmpla acest lucru.

Dar nu-i nimic, daca prin aceasta alţii au parte de bine-

cuvântări spirituale!"

Undeva în pustie

Cât de multe am mai putea povesti despre acei mulţi

ani în care Mathilda Wrede şi-a revărsat viaţa într-o dedi-

care plină de dragoste faţă de Domnul şi învăţătorul ei

Isus Cristos şi pentru fraţii şi surorile ei din detenţie! U-

neori au fost perioade în care nu a putut sâ călătorească

datorită bolii şi a slăbiciunii fizice. Prinţesa Lieven - ca-

re, la fel ca şi colonelul Paşcov şi contele Korff, a fost un

membru viu şi activ al mişcării de trezire evanghelică din

Rusia - îi oferea vara cu bucurie câte un concediu de re-

facere în unul din cele mai frumoase palate ale ei. Cât de

mult se bucura Mathilda de aceste săptămâni! însă când

venea toamna, baroana pleca de la minunata reşedinţă

princiară direct la Helsingfors, unde se aflau unele din

închisorile pe care le vizita cel mai des. Acolo, îşi închi-

ria de la conducătoarea Armatei Salvării din Finlanda,

Hedwig von Haartmann, o cameră mică într-o stradă lă-

turalnică.

Şi din nou era în întregime la dispoziţia deţinuţilor. în

acest timp, a luat şi o hotărâre cu care nu au fost de acord

majoritatea prietenilor ei bine intenţionaţi, dar la care nu

a renunţat. Din abnegaţie benevolă, Mathilda şi-a impus

aceleaşi raţii alimentare din care trebuiau sâ trăiască şi

prietenii ei din instituţiile penitenciare. O astfel de raţie

consta aproximativ 32 de pfenigi pe zi. Un motiv pentru

fapta ei a fost că putea sâ-i ajute pe alţii mai mult pe plan

158

material, dacă cheltuia mai puţin pentru sine. Şi celălalt

motiv: a crezut că va avea un impact mai mare asupra

deţinuţilor dacă aceştia vor ştii că nici ea nu trăieşte mai

bine ca ei. Totuşi, ea nu s-a gândit şi la faptul că mânca-

rea care se cumpără pentru o singură persoană nu este

desigur nici la fel de bună, nici la fel de consistentă ca şi

cea cumpărată pentru mai multe sute de-odatâ.

Alternativ a avut parte de bucurii şi dezamăgiri din

partea celor cărora le-a purtat de grijă. Nu putem să pre-

zentăm alte evenimente distincte în această privinţă. Insă

vrem să mai relatăm pe scurt despre călătoriile şi vizitele

deosebite care, pe măsură ce Mathilda Wrede a înaintat

în vârstă, au constituit o parte tot mai importantă a vieţii

ei. Ea nu s-a considerat obligată numai faţă de activitatea

ei principală - ajutorul şi permanenta grijă pentru deţi-

nuţi -, ci a crezut că este de datoria ei să viziteze şi fami-

liile deţinuţilor şi să le povestească despre copiii lor. Şi

pentru că mulţi din deţinuţii eliberaţi începeau o viaţă

nouă - adesea în ţinuturi mai puţin umblate -, ea călăto-

rea şi acolo, ca să vadă cum o duc. Să o însoţim puţin în

aceste călătorii!

Ea coboară din tren în gări izolate. Uneori trebuie sa-

şi continue călătoria într-o trăsură primitivă - adesea

adânc în pădure. Ca fiică a unui guvernator şi moşier, ea

este relativ bogată. Iar prietenii ei şi alţii, care vor să par-

ticipe la munca ei, îi umplu tot mereu braţele, astfel încât

să poată ajuta acolo unde întâlneşte lipsuri şi sărăcie. O

familie a ajuns într-un mare necaz. Multă îngrijorare

provoacă mai ales vaca bolnavă. Ţăranul şi soţia lui epu-

izată se minunează numai cum se pricepe nobila dom-

nişoară Wrede şi la animale bolnave şi ce sfaturi bune

ştie să dea.

Cât de bineprimitâ este Mathilda la nişte ţărani

159

bătrâni din pustietatea finlandeza! Pe fiul lor, care a ucis

un om în delirul provocat de febră, 1-a vizitat adesea în

Kakola. Acum le aduce salutări de la el şi apoi poves-

teşte şi povesteşte, mai întâi tatălui, pe care îl întâlneşte

cosind, apoi mamei. Este emoţionant ce spune femeia:

"Când fiul nostru era încă mic şi trebuia să meargă tot

drumul lung până la şcoală, îi dădeam întotdeauna mân-

care pentru drum. Acum este în şcoala lui Dumnezeu,

asta este o şcoală aspră şi grea. Dar mă rog în flecare zi

la bunul Dumnezeu, ca fiul nostru sâ ajungă totuşi să cu-

noască călăuzirea şi voia Lui. Când va fi învăţat totul, îl

vom avea din nou aici cu noi. Dar acum vreau sâ vă dau

puţină mâncare pentru drum, împreună cu salutările

noastre pentru fiul nostru." Apoi îi spune câteva versete

biblice, pe care Mathilda trebuie sä i le repete fiului; căci

Cuvântul lui Dumnezeu este cea mai bună mâncare pen-

tru drum.

Mathilda întâlneşte tot mereu foşti deţinuţi din Kako-

la. Unul stă tocmai în faţa casei lui şi unge cu gudron o

roată de căruţă. Imediat aruncă roata, se năpusteşte cu

mâinile întinse spre trăsura Mathildei, o ia pe vizitatoare

în braţe şi o duce triumfător în casă, unde se află soţia lui

cu copilul. Plin de bucurie strigă: "Acum pot să v-o arăt

în sfârşit pe binefăcătoarea mea, cea mai bună prietenă a

deţinuţilor!" Mathilda trebuie sâ guste tot ce se găseşte

mai bun în gospodărie. Trebuie să vadă şi sâ admire fie-

care mânz şi fiecare viţel, chiar fiecare găină. Şi o face

din toată inima.

Un fost deţinut, un bărbat cu statură de Hercule, a de-

venit în Kakola un prieten deosebit al Mathildei. Acum

locuieşte din nou în vechiul lui ţinut, unde îl vizitează

"îngerul deţinuţilor." El a chemat şi alţi foşti deţinuţi. Un

mic grup aşteaptă pe peron sâ o întâmpine pe Mathilda

160

când coboară din tren. Bărbaţii aşteaptă mai întâi ca tre-

nul să plece mai departe, apoi îşi smulg căciulile de pe

cap şi întind mâinile spre ea. La casa omului, cafeaua se

serveşte toată ziua oricui doreşte să o vadă pe dom-

nişoara Wrede. Pentru noapte, i se pregăteşte cea mai

bună cameră. înainte, în camera aceea se plânuiau şi se

puneau la cale tot felul de lucruri rele şi nelegiuite. Cine

are o fire mai sensibilă decât cea a Mathildei, probabil

nu ar putea să adoarmă amintindu-şi de trecut. Ea însă

doarme adânc şi în pace sub paza lui Dumnezeu.

Dimineaţa următoare află, profund mişcată, că som-

nul ei a fost păzit şi de gazdă. Bărbatul cu statură de

Hercule spune: "Am dormit toată noaptea în faţa uşii

dumneavoastră. Ce-i drept, nu a existat nici o primejdie.

Dar atunci când îmi faceţi onoarea să dormiţi sub acope-

rişul meu, pentru mine este o problemă de onoare să

înlătur chiar şi cea mai mică posibilitate să vi se clin-

tească un fir de pâr de pe cap."

Uşile se închid şi se deschid din nou

Activitatea binecuvântată a Mathildei Wrede, pe care

am încercat să o descriem puţin, s-a continuat până în

anul 1913. Nu a dus niciodată lipsă de opoziţie. Unora

nu le-a convenit că prin ea, lumina Evangheliei a ajuns

în casele şi inimile întunecate ale deţinuţilor. Alţii, mai

ales directorii şi funcţionarii din închisori, nu au văzut cu

ochi buni atunci când unele nereguli, cum ar fi îngrijirea

medicală şi secţia de bolnavi, sunt făcute public prin cri-

tici. Unele lucruri au fost îmbunătăţite. Dar au existat şi

mânie şi resentimente din partea celor cărora nu le plă-

cea să audă astfel de critici.

161

Mathilda a lucrat cel mai mult în Abo. în locuinţa di-

rectorului a avut întotdeauna rezervata o cameră mică în

care putea să locuiască în timpul vizitelor ei şi chiar să

stea de vorbă cu deţinuţii. Odată, această cameră nu i-a

mai stat la dispoziţie. Mult mai gravă a fost însă o dispo-

ziţie pe care a dat-o directoarea închisorii: "Baroana

Wrede poate să discute cu deţinuţii numai în prezenţa

unei a treia persoane." Baroana nu a putut nicicum să ac-

cepte aşa ceva. Ea a afimat: "Ceea ce le spun deţinuţilor

se poate striga fără frică în piaţă şi poate fi supus ju-

decăţii întregii lumi. însă aceşti oameni nefericiţi nu tre-

buie să fie niciodată obligaţi sâ-şi descarce inimile şi sa-

şi spună problemele în prezenţa unei a treia persoane."

"Prietena deţinuţilor" a fost separată de prietenii ei!

Porţile au rămas închise. Aproape toată presa finlandeză

a protestat împotriva comportamentului directoarei de în-

chisoare şi a fost de partea Mathildei Wrede. însă activi-

tatea ei s-a continuat printre familiile deţinuţilor şi printre

cei eliberaţi.

Durerea Mathildei a fost mare. însă mult mai multe

griji şi probleme au venit peste ea şi peste oamenii mul-

tor popoare prin izbucnirea primului război mondial în

1914. Cât de mult o îndurera ceea ce vedea zilnic de la

fereastra locuinţei ei din Helsingfors: mulţimi de tineri

finlandezi care trebuiau să plece să lupte pentru Rusia!

Toată fiinţa ei era pentru instaurarea şi menţinerea pâcii

între oameni, iar acum ura şi discordia dezbinau popoare

întregi. Cât de râu îi părea şi de caii - căci iubea mult ani-

malele - pe care îi vedea în faţa cazărmii şi care erau

destinaţi pentru front. Mathilda se ducea zilnic acolo,

mângâia animalele şi era convinsa câ ele înţeleg cumva

cuvintele ei pline de dragoste.

Vremurile au devenit tot mai grele. în anul 1917, în

162

Rusia a izbucnit revoluţia. Ţarul Nikolai al II-lea a fost

obligat să abdice în timpul aşa-numitei revoluţii din fe-

bruarie, în revoluţia din octombrie a aceluiaşi an, bol-

şevicii, sub conducerea lui Lenin, au pus mâna pe pute-

re. Noua conducere a recunoscut mai întâi independenţa

Finlandei, pe care finlandezii o proclamaseră în 1917.

Dar, cu ajutorul bolşevicilor ruşi, şi în patria Mathildei

Wrede a izbucnit curând teroarea roşie, căreia i s-au

opus "albii." Un război civil groaznic ameninţa să dis-

trugă noul stat liber. Cu ajutorul nemţilor, renumitul ge-

neral Mannerheim a putut totuşi să pună capăt războiului

roşu. Urmările războiului mondial şi ale războiului civil

s-au mai văzut însă încă mult timp în ţară.

Sănătatea Mathildei nu a fost în această perioadă

foarte bună. Dar şi mai mult a suferit sufletul ei datorită

multelor nenorociri, şi a necazului, şi a sărăciei. Apoi,

însă, a fost recunoscătoare şi s-a înviorat când s-a apucat

de sarcinile vechi şi noi. Cele vechi au constat din faptu)

că a putut sâ-şi viziteze din nou deţinuţii. în Kakola.

mulţi deţinuţi au fost eliberaţi, alţii aşteptau încâ o am-

nistie generală. La locuinţa Mathildei a apărut o dispo-

ziţie prin care era rugată sâ-şi reia vizitele în închisoare

O scrisoare cu 725 de semnături personale îi cerea: "Ve-

niţi repede! Vă aşteaptă cu dor: semnatarii din Kakola."

Când a apărut apoi în închisoare, a avut parte de o primi-

re copleşitoare. Trei sute de deţinuţi au fost aliniaţi şi au

întâmpinat-o cu cântece.

Când s-a anunţat şi s-a aplicat amnistia generală, lo-

cuinţa Mathildei nu s-a mai golit de atâtea vizite. Prin

naştere şi prin apartenenţa politică, ea făcea parte din

"albi", în timp ce mulţi din prietenii ei anteriori şi actuali

au trecut de partea "roşilor." Unii au primit chiar roluri

conducătoare. Pe lângă aceştia, Mathilda a pus câte o

163

vorba buna pentru "albii" care au fost închişi şi dintre ca-

re făceau parte şi prietenii şi rudele ei. Atunci când o a-

numitâ doamna, care purta şi ea numele de Wrede, a ce-

rut permisiunea sâ-şi viziteze soţul închis, i s-a spus câ în

situaţia prezentă acest lucru nu este posibil. Era o rudă

foarte îndepărtată a Mathildei. însă s-a revenit asupra ce-

rerii ei. I s-a explicat câ poartă numele de Wrede şi "de

dragul acestui nume binecuvântat" - acestea au fost cu-

vintele conducătorului "roşilor" - i se permite sâ facă vi-

zita!

în anul 1922, baroana, foarte solicitată fizic şi spiri-

tual în ultimii ani, a primit o nouă sarcină. încă mai avea

capacitatea de a învăţa şi de a face din lipsa altora pro-

pria ei lipsă. Mii de refugiaţi din Rusia bolşevică au înce-

put sâ se reverse în Finlanda. O dată cu ei a venit şi

multă sârâcie. Pentru Mathilda a fost clar: trebuie sâ pui

mâna şi sâ ajuţi! Nu i-a păsat câ unii oameni i-au re-

proşat câ sacrifica putere, energie şi dragoste pentru

duşmanii ruşi, care nu le merită. Dar a întâlnit şi finlan-

dezi înţelegători care au sprijinit-o în activitatea ei.

Munca ei anterioară printre deţinuţii din închisori,

căreia i s-a dedicat zeci de ani la rând, s-a redus însă tot

mai mult. înaintând în vârstă şi cu o sănătate tot mai şu-

bredă, nu a mai putut sâ se ocupe tot mereu de alte noi

destine omeneşti şi sâ-şi deschidă sufletul pentru aceşti

oameni aşa cum o făcuse înainte. însă nu a renunţat la

prietenii ei dinainte, din care majoritatea erau acum li-

beri. Pentru ei, uşa a fost mereu deschisă. A fost întot-

deauna gata sâ îi ajute cu sfatul şi cu fapta, la fel ca

înainte şi poate câ cel mai mult prin discuţiile între patru

ochi. Acestea îi făceau cea mai mare plăcere, în cadrul

lor putea sâ se manifeste cel mai mult întreaga putere a

personalităţii ei.

164

Călugării din Valamo

Pentru întregirea tabloului activităţii din ultimii ani de

viaţă, trebuie să mai relatăm despre o activitate foarte

deosebită a creştinei evanghelice Mathilda Wrede. Este

vorba de activitatea ei pentru călugării unei mănăstiri

greco-catolice de pe insula Valamo din lacul Ladoga, ca-

re a aparţinut pe vremea aceea Finlandei, dar care a tre-

buit cedată Rusiei în anul 1944. Aceştia au aflat despre

munca ei activă pentru refugiaţii ruşi şi au vrut să o cu-

noască personal pe această nobilă prietenă a oamenilor

şi sâ-i mulţumească. Mathilda a participat la una din

slujbele lor religioase. Chiar dacă aceasta nu a fost pen-

tru ea o formă bisericească şi liturgică foarte familiară,

ea s-a bucurat totuşi de cântările călugărilor. A fost

impresionată şi de modul în care de-a lungul secolelor,

generaţiile de călugări harnici au transformat insula ne-

primitoare într-un adevărat paradis. Agricultura şi creş-

terea animalelor erau prospere.

Călugării i-au destăinuit vizitatoarei că sunt apăsaţi

de un mare necaz. Se ţineau strict de vechile reguli, con-

form cărora marile sărbători creştine, mai ales Pastele,

trebuiau sărbătorite după învechitul calendar iulian. Noul

guvern finlandez ordonase însă că toţi credincioşii orto-

docşi din Finlanda trebuie să preia calendarul gregorian,

în viaţa spirituală a Mathildei, aceste forme exterioare

nu au jucat nici un rol, dar ea şi-a dat seama că prietenii

ei, călugării, sunt apăsaţi de o adevărată problemă de

conştiinţă.

De aceea, a mijlocit din toate puterile pentru ei. Ea

fost de părere că libertatea credinţei, garantată de con-

stituţia finlandeza, trebuie să le asigure călugărilor speci-

ficul şi regulile lor deosebite. S-a adresat printr-un me-

165

moriu chiar şi Ligii Naţiunilor din Genf, precursoarea

"Naţiunilor Unite" de azi. L-a rugat şi pe cunoscutul e-

piscop luteran suedez, Nathan Soderblom, sâ reprezinte

interesele călugărilor de la lacul Ladoga. Mai ales a în-

cercat sâ influenţeze guvernul finlandez şi sâ-1 determine

sâ fie mai mărinimos. Totul a fost în zadar. Majoritatea

călugărilor au renunţat până la urmă singuri la vechile re-

guli, dar au mai rămas 30 de călugări care au trebuit să ia

calea exilului spre Serbia. Mathilda, căreia boala de ini-

mă îi făcea tot mai multe probleme, a ajutat la organiza-

rea călătoriei lor.

în dormitorul ei a păstrat o amintire vizibilă de la

călugării din Valamo. La ultima ei vizită în mănăstire a

primit din partea acestora un cadou deosebit, anume, pro-

pria ei piatră funerară. A vizitat cimitirul cu mormintele

călugărilor. Toate erau la fel. Pe o mică movilă verde se

afla o piatră gri, şlefuită de apele lacului Ladoga, cu

scurta inscripţie "Iobagul lui Dumnezeu" şi dedesubt nu-

mele celui decedat. Modul în care se concepea Mathilda

Wrede pe sine însuşi în adâncul fiinţei ei era redat clar şi

exact în cele trei cuvinte scurte "iobagul lui Dumnezeu."

A cerut o astfel de piatră şi a primit-o într-o cutie mare la

scurt timp după întoarcerea ei la Helsingfors. Piatra a stat

într-un fotoliu lângă patul ei până când a devenit singura

podoabă de pe mormântul ei.

De două ori Crăciun

Din multele lucruri deosebite din viaţa Mathildei face

parte şi acesta: în ultimele ei săptămâni de viaţă a fost

ferm convinsă că va pleca în patria cerească în noaptea

de Crăciun a anului 1928. înainte ca scurta noastră re-

166

latare să confirme presimţirea ei, să sărbătorim împreună

cu ea un Crăciun anterior în închisoarea din Kakola.

La fel ca pentru fiecare deţinut, şi pentru domnişoara

Wrede se coace o pâine albă de Crăciun. Aceste pâini

sunt aproape singurul lucru care amintesc în închisoare

de Crăciun. Mathilda, încărcată cu broşuri şi felicitări de

Crăciun, îşi face rondul prin închisoare în Noaptea de

Ajun. în acest timp este chemată la patul unui muribund,

peste care se apleacă şi în a cărui ureche rosteşte cuvinte

clare şi simple despre vestea Crăciunului. îi spune că

această veste îi este adresată lui personal şi deţinutul îşi

mişcă buzele albastre. Deci înţelege ce i se spune.

în celula unui tânăr miroase pestilenţial. Cu două zile

în urmă, i-a aruncat paznicului o farfurie de mazăre în

faţă. Ca pedeapsă, nu i s-a mai curăţat celula. Faptul că

aerul este înăbuşitor, nu o opreşte pe Mathilda să intre în

celulă. Deţinutul vrea să ştie: "Credeţi că Dumnezeu

poate şi vrea sâ-i ajute pe toţi oamenii, deci şi pe mine?"

Ea nu face nimic cu mai multă bucurie decât să confirme

că Dumnezeu este, într-adevăr, gata să facă acest lucru.

Deţinutul: "Atunci vă rog să îngenunchiaţi şi să vă rugaţi

pentru mine!" Faptul că a îmbrăcat o rochie nouă pentru

sărbătoare nu o opreşte pe baroană să împlinească rugă-

mintea şi să îngenunchieze pe podeaua îngrozitor de

murdară şi să se roage. Deţinutul spune cu vocea tulbu-

rată: "Acum pot să cred şi eu că Dumnezeu mă iubeşte şi

că pot să devin şi eu un om nou."

Şi acum, cea mai originală întâmplare! Un deţinut, pe

nume Bjornklund, fuge prin celulă agitând un cuţit de

pantofar. La terminarea lucrului, nu i s-a putut lua cuţi-

tul. El ameninţă: "încă azi va muri un om în Kakola!"

Vizitatoarea nu-1 ocoleşte nici pe acest om. Ea îl roagă

sâ-i dea totuşi cuţitul. Refuzul este categoric: "Nu, am

167

jurat să nu dau cuţitul până nu omor pe cineva. Nu spu-

neţi dumneavoastră tot mereu că trebuie să-ţi ţii cuvântul

dat?" '

Este amuzant modul în care s-a închegat o discuţie

între cei doi. Iată finalul: Bjornklund nu trebuie sâ-şi cal-

ce cuvântul. Nu renunţă la cuţit, dar îi îngăduie Mathildei

să i-1 ia, deschizându-i pumnul, deget cu deget. Ca toţi

ceilalţi, aude şi el urarea "Sărbători fericite!" şi răspunde:

"Şi dumneavoastră Sărbători fericite!" Da, se petrec lu-

cruri stranii în Noaptea de Ajun în închisoarea din Kako-

la. Doar este sărbătoarea dragostei!

Şi acum să ne întoarcem la Crăciunul anului 1928, în

care "îngerul deţinuţilor" şi-a încheiat călătoria pămân-

tească. Ştim ce a preocupat-o pe Mathilda Wrede până în

anul 1927: acţiunea pentru prietenii ei călugări. Boala de

inimă şi insuficienţa respiratorie s-aü agravat. în vara a-

nului 1928 a mai avut parte sâ-şi viziteze încă o dată fa-

milia la ţară. Cu cât se înainta mai mult în toamnă, cu

atât mai mult vorbea cu o presimţire luminoasă că va ple-

ca în patria cerească în Ziua de Crăciun. Despre locul în

care va ajunge, a spus: mă aşteaptă multă muncă. Nici nu

mi-ar place dacă Dumnezeu m-ar pune într-un colţ să

cânt la harpă!"

Gândurile ei pline de speranţă s-au îndreptat tot mai

mult spre sarcinile, şi muncile, şi noile posibilităţi de slu-

jire pe care le are pregătite Dumnezeu pentru copiii Lui

şi în cealaltă lume. De exemplu, a sperat ca acolo să se

continue rugăciunea de mijlocire.

în ziua de 24 decembrie au mai vizitat-o mulţi oa-

meni. S-a bucurat de fiecare în parte şi de grădina de flo-

ri în care s-a transformat camera ei. Duhul i-a fost abso-

lut clar şi lucid. Desigur, a fost foarte slăbită, dar nimic

nu a indicat sfârşitul ei apropiat. Când insuficienţa respi-

168

ratorie s-a agravat şi mai mult, i s-a administrat un cal-

mant şi a adormit. S-a mai trezit încă o dată la miezul

nopţii şi a întrebat-o pe prietena care o veghea: "Crezi că

mai este cineva atât de fericit ca mine?" A întins mâna

spre prietena ei. Apoi a stins singură lampa şi camera a

rămas în întuneric. Curând, sufletul ei a plecat uşor şi în

pace în veşnicie. Nimeni nu ştie ora exactă.

Ziua de 29 decembrie a fost ziua înmormântării. Din-

tre multele necrologuri, cel al unui fost deţinut politic a

fost probabil cel mai cald şi mai impresionant: "In închi-

soare, Mathilda Wrede a fost duhovnicul atât al crimina-

lilor, cât şi al deţinuţilor politici. A fost pentru toţi la fel

de necesară, la fel de dragă. Am înţeles-o pentru că a

fost a noastră. Pe sicriul tău se află acum nisip uscat şi

flori frumoase. Acesta este un simbol al vieţii tale. Ai

avut de ales între flori şi nisip şi ai ales nisipul, deşertul

nisipos al necazului şi vinovăţiei umane şi toată viaţa ta

ai sădit trandafiri în acest deşert"

169

Jenny Eugenia de Mayer

născută în 1865

Scurtă biografie

în finlandeza Mathilda Wrede am ajuns să cunoaştem

un martor al lui Isus Cristos şi un mesager al lui Dumne-

zeu care a avut o muncă deosebită: ea a dus în închisorile

patriei ei, Finlanda ruseasca, multor oameni lumina vie-

ţii, prin faptul că a mers la ei cu mărturia despre mân-

tuirea prin Fiul lui Dumnezeu şi cu ajutorul practic al

dragostei pline de înţelegere. I s-a conferit titlul de onoa-

re de "prietenă" şi chiar mai mult, de "înger al deţinuţi-

lor." în ultimul capitol al cărţii noastre ajungem să cu-

noaştem în persoana lui Jenny E. de Mayer o altă femeie

care a fost aleasă şi trimisă pentru o lucrare unică. A pu-

tut să împlinească un lucru pe care nici un bărbat - şi nici

o altă femeie - nu 1-a făcut înainte sau după ea: să-L

mărturisească pe Cristos şi mântuirea Lui mahomedani-

lor din ţinuturile orientului îndepărtat rusesc. Aşa cum

inima Mathildei Wrede a bătut pentru deţinuţi, tot aşa i-

nima ei a fost larg deschisă pentru oamenii islamului.

Ea şi-a desfăşurat activitatea grea şi solicitantă în Ru-

sia ţaristă. în plus, a reuşit să ajungă până la Dşidda, în

Arabia, portul destinaţie al celor care călătoreau la Mec-

ca, cel mai sfânt loc al lumii islamice. Aproape că rămâi

cu răsuflarea tăiată citindu-i cartea de mult epuizată "O

martoră a lui Isus Cristos în vechea şi noua Rusie -

întâmplările şi experienţele trăite de o soră a Crucii

170

Roşii." Nu ştiu nici un alt om care să poată povesti ceva

asemănător cu cele povestite de ea. înainte să aflăm alte

detalii captivante, să aruncăm o scurtă privire asupra în-

tregii ei vieţi.

Jenny Eugenia de Mayer s-a născut în Petersburg, ca-

pitala de atunci a Rusiei, în anul 1865 (ziua şi luna nu ni

s-au păstrat). Familia ei a fost de origine baltică şi, deci,

germană. A fost cel de-al doilea copu al consilierului de

stat imperial rus, dr. C. de Mayer, fondatorul spitalului

evanghelic şi a casei surorilor de caritate din Petersburg.

Părinţii au fost credincioşi. La vremea lui, prin profeso-

rul de pian, tatăl a fost condus la Cristos, student fiind la

Dorpat. Mama, care a fost credincioasă de copil, a fost

influenţată spiritual în mod hotărâtor de bunica ei pro-

fund evlavioasă. în casa bunicii a locuit cunoscutul pre-

dicator Johannes Evangelista Gossner (1773-1858) în

timpul cât a stat la Petersburg între anii 1820-1824.

Intr-un alt capitol al acestei cărţi am relatat despre

trezirea din anii 1870 din cercurile aristocrate din Peters-

burg, al cărui instrument binecuvântat a fost englezul

lord Radstock. De această mişcare a fost influenţată pro-

fund şi familia de Mayer. Tatăl s-a implicat cu mare bu-

curie în această trezire. Creştinii ruşi evanghelici, printre

care colonelul Paşcov şi contele Korff, cât şi prinţesa

Lieven şi Gagarin, au fost prietenii lui personali. Un alt

prieten a fost şi evanghelistul de origine germano-

engleza dr. Friedrich Wilhelm Baedeker, care a vizitat

adesea Petersburgul şi căruia i-am dedicat un capitol se-

parat al cărţii noastre. Copiii dr. Mayer, deci şi Jenny,

cântau pe atunci în ruseşte cântările evangheliştilor ame-

ricani Moody şi Sankey.

în Petersburg, Jenny s-a dedicat pentru început stu-

diului: canto, muzică şi pictură, iar mai târziu a studiat

171

medicina la Berlin şi Lausanne. A studiat mult, dar nu şi-

a dat examenele. A lucrat în Paris în laboratorul renumi-

tei Universităţi de la Sorbona. în timpul şederii în Ros-

coff, pe coasta bretonă, femeia de 30 de ani a trăit o con-

vertire "minunată", aşa cum a descris-o ea însăşi. A avut

o fire iute şi aceasta a împins-o să plece imediat pe câm-

pul de misiune şi anume în Armenia. A plecat la Con-

stantinopol, dar s-a îmbolnăvit acolo. S-a refăcut în El-

veţia. Aristocraţii ruşi, din care făcea parte şi familia ei,

îşi puteau permite unele lucruri.

în Elveţia, Jenny de Mayer a trăit pentru prima dată o

experienţă care avea să se repete mai târziu în viaţa ei de

credinţă şi slujire. A auzit în lâuntrul ei o voce foarte

clară, despre care a înţeles că este vocea lui Dumnezeu şi

care îi dă o călăuzire directă. în rugăciune, 1-a întrebat pe

Dumnezeu: "Ce să fac cu noua mea viaţă, acum, după

convertire?" Ca răspuns a auzit cuvintele: "Am să te tri-

mit la criminalii din Siberia!" Nu s-a gândit niciodată la

o sarcină atât de grea, dar reacţia ei a fost clară şi hotă-

râtă: "Am primit această chemare ca din partea lui Dum-

nezeu, cu supunere."

Să observăm pe scurt câteva lucruri despre primirea

călăuzirii divine prin voci lăuntrice. Aceasta nu este o re-

gulă despre modul în care poţi afla clar voia lui Dumne-

zeu. Cuvântul lui Dumnezeu din Biblie, discuţiile cu

fraţii şi surorile în credinţă, evaluarea calmă şi obiectivă

a situaţiei - acestea sunt adesea căile prin care ne vor-

beşte Dumnezeu. însă uneori, se poate să se întâmple ca

în cazul lui Jenny de Mayer. Dar trebuie sâ-i cerem întot-

deauna lui Dumnezeu să ne păzească să nu ascultăm de

propriile noastre voci şi dorinţe şi să le confundăm cu

ceea ce are să ne spună Dumnezeu.

Ochii lui Jenny s-au îndreptat spre Sahalin, insula exi-

172

laţilor şi a deportaţilor de lângă coasta Siberiei. Dar nu

putea să plece acolo pe cont propriu. S-a întors la Peters-

burg şi s-a alăturat "Asociaţiei de infiermiere a Sfântului

Eugen", un fel de departament al Crucii Roşii ruse, a

cărei uniformă a îmbrăcat-o. A absolvit un curs de asis-

tentă medicală pentru a putea acorda şi ajutor medical.

Drumul spre Sahalin i s-a deschis efectiv în luna oc-

tombrie a anului 1899. La început, a construit acolo un

cămin pentru copiii deportaţilor, copii de care părinţii

sau mamele necăsătorite nu puteau sau nu voiau să se

ocupe. Apoi a însoţit cu scopul de a acorda ajutor medi-

cal un transport de 200 din cei mai răi criminali în pădu-

re, la tăiat de lemne. în cele din urmă, a înfiinţat un

cămin de muncă, în care cei eliberaţi după ispăşirea pe-

depsei puteau să câştige în mod cinstit un salar şi prin

aceasta să aibă asigurat strictul necesar pentru trai.

Războiul ruso-japonez din anii 1904-1905, care s-a

sfârşit cu înfrângerea armatei ruse şi cu cedarea insulei

Sahalin Japoniei, pus capăt lucrării sorei Jenny. în

Moscova a găsit un alt mare câmp de lucru, în special în

cartierele sărace. A înfiinţat un orfelinat şi o casă pentru

fetele cu probleme morale şi s-a ocupat de băieţii care

cerşeau pe stradă. în timpul unei călătorii în Anglia a

juns sâ-1 cunoască pe renumitul misionar printre maho-

medani, dr. Samuel Zwemer şi 1-a auzit vorbind despre

islamism - aceasta a însemnat o nouă viziune pentru suf-

letul ei. A văzut imensul orient îndepărtat rusesc, cu mi-

lioanele de mahomedani, ca pe câmpul ei de misiune.

Aşa cum a auzit înainte chemarea lui Dumnezeu să ple-

ce la Sahalin, tot aşa a primit şi acum o siguranţă lăun-

trică fermă: noul meu loc de slujire de la Dumnezeu sunt

mahomedanii din Asia Centrală. într-adevăr, drumul ei

s-a îndreptat într-acolo. Din propriile ei relatări deosebit

173

de vii şi captivante a diferitelor întâmplări şi experienţe

ca mesager al Bibliei vrem să povestim în continuare

câteva evenimente uneori incredibile, dar care s-au petre-

cut totuşi întocmai.

Timp de 5 ani, după revoluţia şi războiul din Rusia,

anume între 1917-1921, Jenny de Mayer a trăit în stră-

inătate, cel mai mult în America. în ciuda noului regim

comunist şi a pericolelor care o aşteptau, ea s-a hotărât să

se întoarcă în patria ei şi pe fostul ei câmp de slujire prin-

tre mahomedani. Din 1922 până în 1935 a stat în Uniun-

ea Sovietică, din care cinci ani şi jumătate în libertate şi

opt ani şi jumătate în închisoare. Vom relata pe scurt şi

despre această perioadă. Calea pământească a lui Jenny

de Mayer s-a sfârşit în Canada, unde a emigrat după ce

şi-a părăsit definitiv "matuşka Rusia" - mama Rusia, aşa

cum îşi numesc ruşii cu drag patria lor. în Toronto a pu-

tut sâ-şi slujească încă în multe feluri fraţii de credinţă

ruşi care, asemenea ei, au ales Canada drept noua lor

patrie.

Din epilogul cărţii ei, "O martoră a lui Isus Cristos în

vechea şi noua Rusie", aflăm că Jenny de Mayer mai

trăia încă în septembrie 1947. Pe atunci, avea 82 de ani.

Cercetările noastre despre anul plecării ei în patria ce-

rească au rămas, din păcate, fără rezultat.

Prin Turchistan: primele opriri

Activitatea lui Jenny de Mayer printre mahomedani a

avut loc în ultimii ani ai Rusiei imperiale (ţariste). Tur-

chistan este o altă denumire pentru Asia Centrală ru-

sească de atunci. Astăzi (1990), acest ţinut este împărţit

între Republicile Sovietice Kirchiză, Uzbecă, Turkmenâ

174

şi, parţial, Republica Sovietică Cazacă. Să o lăsăm mai

întâi pe Jenny să relateze pe scurt despre situaţia geogra-

fică şi istorică de atunci:

"Asia Centrală rusească sau Turchistanul rusesc se

întinde de la Marea Caspicâ până la graniţa de vest a

Chinei. La sud se învecinează cu Persia, Afganistan, Ka-

firistan şi Kaşgar. Emiratul Buhara cât şi Hanatul (tot un

fel de emirat) Hiva lângă lacul Arai au fost pe vremea

călătoriei mele autonome, deşi se aflau sub protectorat

rusesc.

Acest întreg ţinut al Asiei Centrale a fost cucerit de

Rusia între anii 1865-1885 şi a fost inclus apoi în Impe-

riul ţarist. Guvernul rus a asigurat populaţiei de aproxi-

mativ 8-10 milioane de mahomedani deplina libertate a

credinţei, cât şi a obiceiurilor şi tradiţiilor. De aceea, bi-

sericii ruse i s-a interzis orice fel de propagandă religioa-

să printre popoarele islamice."

în vara anului 1909, sora Jenny a început să răspân-

dească Sfânta Scriptură în mai multe limbi până în ves-

tul Siberiei, pentru început timp de numai 6 săptămâni,

ca mesager independent al Bibliei, nu ca misionară care

aparţine de o anumită societate misionară. în acest scop,

cumpăra cărţile din Moscova de la sediul Societăţii Bi-

blice Britanice şi pentru Străinătate. Cu mulţumiri aduse

lui Dumnezeu şi cu multe experienţe s-a întors la Mos-

cova după încheierea călătoriei. A fost fericită că Dum-

nezeu i-a dat darul să lucreze cu mahomedanii. în toam-

na aceluiaşi an, dr. Samuel Zwemer i-a ceut să trimită un

raport despre islamismul din Rusia pentru Conferinţa

mondială a misiunii printre mahomedani, ţinută în India.

Pe atunci, ea s-a ocupat pe larg de problema islamismu-

lui din imensa ei patrie.

Urmează acum propriile ei cuvinte despre anul 1910:

175

"în acest an, mi-am început activitatea efectiva de mesa-

ger al Bibliei şi anume în Uzbechistan, care cuprinde azi

pârţi din Samarkand, Ferghana, Taşkent şi Emiratul Bu-

hara. Circumstanţele care mi-au permis sa răspândesc pe

parcursul mai multor ani sămânţa bună a Cuvântului lui

Dumnezeu pe acest mare câmp încă pârâginit al ţârilor

mahomedane au fost următoarele: că nu am depins de

nici o societate biblica rusă sau străină, ci că am călătorit

ca persoană particulară absolut independentă pe cont

propriu şi că am avut prieteni personalităţi suspuse.

Mulţumită interesului lor pentru munca mea, funcţionarii

nu au putut să-mi oprească activitatea."

Prima oprire a fost în oraşul uzbec Buhara, unde se

afla palatul emirului şi în care existau multe moschei.

Consulului rus, care i-a cerut sâ-1 viziteze la biroul lui,

i-a arătat valorosul ei document. A fost împuternicirea

înnoită anual, emisă de guvernatorul Moscovei, valabila

pe întreg teritoriul Rusiei, de a împărţi Biblii şi fragmen-

te din Biblie peste tot şi în orice limbă care i se pare ne-

cesară. Faptul că în timpul acestei activităţi apărea tot

mereu în uniforma respectata a Crucii Roşii din Rusia a

ajutat-o să înfrângă suspiciunea şi să i se deschidă uşa

spre inimile oamenilor.

Din Buhara, a călătorit cu o căruţă închiriată prin de-

şert spre oraşul Karşi. Acolo, sora Jenny a găsit un adă-

post destul de bun într-un caravanserai. Când a oferit pe

stradă şi în cafenele broşuri şi Testamente, a atras desi-

gur multă atenţie asupra ei. Locuitorii, printre care şi res-

pectabilii mulahi mahomedani cu bărbi albe (preoţi şi

învăţaţi), nu au mai văzut niciodată aşa ceva: o femeie

albă, străină, singură, neînsoţită de un bărbat şi care îm-

parte literatură! In cele din urmă, i-au mai rămas doua

Testamente în limba persană, pe care mulţi o cunoşteau

176

în acea regiune a Turchistanului. Jenny s-a rugat în ini-

ma ei să ajungă pe mâna cui trebuie.

A avut impresia că aşa s-a şi întâmplat. Pe unul a pus

mâna un negustor din bazarul oriental, care a privit-o

provocator cu ochii lui negri pe ciudata străină. Se părea

câ-1 interesează foarte mult cartea. Mult mai simpatic i

s-a părut un negustor încă foarte tânăr, care a întrebat-o:

"Este aceasta "injel", adevărata Evanghelie?" - "Sigur că

da", a fost răspunsul. "Există numai o singură Evanghe-

lie. Dumnezeu a trimis-o ca sâ-i înveţe pe oameni despre

Isus Cristos, Domnul cerului şi al pământului, pentru ca

cei păcătoşi să creadă în El şi prin jertfa Lui să pri-

mească iertarea şi viaţa veşnică."

Tânărul şi-a apăsat cu respect cartea pe buze şi pe

frunte. Apoi, ţinând-o cu ambele mâini, a privit-o cu

ochi strălucitori pe femeie: "De mult doresc să ştiu ce

conţine, de fapt, Evanghelia." Jenny a sperat că el va citi

cartea. A putut numai să se roage pentru el - şi a şi fâcut-

o -, ca să i se deschidă ochii în timp ce citeşte şi sâ-L

primească pe Fiul lui Dumnezeu ca Mântuitor şi Domn.

în genul ei de lucrare, care a constat din răspândirea

seminţei Cuvântului lui Dumnezeu, nu a putut să se ba-

zeze pe roade vizibile imediat. A fost adesea întrebată cu

o curiozitate normală care a fost rezultatul slujirii ei în

condiţii atât de deosebite. Răspunsul ei a fost: "Nu există

rezultate vizibile, palpabile. Totuşi, un lucru este clar:

anume, că voia lui Dumnezeu a fost împlinită. Harul şi

îndurarea Lui au fost vestite la aproximativ 25.000 de

criminali de pe insula Sahalin, cât şi multor mahome-

dani, printre care miilor de pelerini în călătoria lor spre

Mecca, care au avut mult de suferit străbătând distanţe

nesfârşite. Atât la Sahalin, cât şi pe vapor (despre care

vom afla mai târziu), suflete aflate în căutare au fost

177

îndrumate spre Cel care vindecă inimi frânte, luminează

firi închise şi care 'face totul nou' chiar şi în cei mai ab-

jecţi oameni."

"Du-te la Patta Hissar!"

Următoarea oprire din călătoria de-a lungul şi de-a la-

tul Turchistanului a fost vechiul oraş Samarkand, renu-

mit prin vechiul şi pitorescul cartier oriental plin de mi-

nunate moschei şi alte clădiri frumoase. Jenny şi-a oferit

cărţile în bazar şi în cafenele şi a fost uneori atrasă în dis-

cuţii de persoane de obicei prietenoase, pe parcursul

cărora a răspuns la întrebări şi L-a mărturisit pe Isus ca

fiind Calea, Adevărul şi Viaţa. Ea spune despre şederea

ei că a fost "binecuvântată şi îmbucurătoare." La sfârşitul

celei de-a două săptămâni s-a întâmplat din nou să audă

clar în lâuntrul ei o poruncă: "Du-te la Patta Hissar!"

Mai auzise cândva numele acestui loc, dar nu ştia ni-

mic mai mult despre el. S-a interesat la poştă unde se află

Patta Hissar şi cum se poate ajunge acolo. A aflat că este

în sudul Emiratului Buhara, pe malul râului Amu Daria

şi că drumul până acolo este greu şi plin de primejdii. Nu

era o veste foarte încurajatoare. Dar a fost sigură în con-

tinuare că este chemată de Dumnezeu. De ce vrea însă

Domnul ei să meargă tocmai acolo, ei bine, acest lucru

trebuia să i-L spună la faţa locului. Partea ei era să

asculte.

Poşta rusească asigura o legătură cu Patta Hissar. La

fiecare 50-60 de kilometri existau staţii, adevărate mici

cetăţi cu ziduri înalte, fără nici o fereastră, în schimb

prevăzute cu creneluri. Poştaşii ruşi din regiunea absolut

mahomedană nu erau de invidiat pentru slujba lor. în

178

călătoria ei, care trebuia să dureze şase, şapte zile, sora

Jenny a dat odată peste un vizitiu beat criţă, care a mânat

caii cu o viteză nebună pe un drum în pantă. Spre pro-

pria ei surprindere, s-a trezit exclamând o propoziţie

învăţată de la mama ei: "Veniţi, dragi îngeri, şi ţineţi tare

de roţile din spate!"

Au ajuns cu bine la câmpie. Trăsura a trecut cu bine

şi de un râu umflat. în faţa unui alt râu au trebuit însă să

capituleze şi să se întoarcă la ultima staţie pe care o

părăsiseră în urmă cu şase ore. Dar, până la urmă, au tre-

cut şi de acest râu. Jenny s-a odihnit în zece, chiar doi-

sprezece din staţiile de poştă. A folosit ocazia pentru a

sta de vorbă cu localnicii care sufereau datorită izolării

lor de lume. Nu a lipsit mărturia clară despre Isus. Unui

om, care a recunoscut sincer că planificase să se sinu-

cidă a doua zi, i-a putut arăta calea spre Cel care iartă

păcatul, curăţă inima şi poate să "facă totul nou."

în timpul călătoriei, mâncarea pentru oameni şi cai a

fost puţină. Dar şi această săptămână de lipsuri şi pri-

mejdii a luat sfârşit şi au ajuns cu bine la Patta Hissar.

Micul oraş se afla aproape de graniţa cu Afganistanul,

într-un caravanserai, Jenny s-a întâlnit şi cu afganistani,

lucru pe care şi-1 dorise de mult. A avut la ea cărţi în

limba lor, cărţi care - după ce şi-au învins suspiciunile -

au dispărut în raniţele lor de călătorie. Jenny şi-a spus

plină de încredere: "Acum este treaba lui Dumnezeu ca

Biblia, Cuvântul Lui, să intre în Afganistan, ţara până

acum închisă pentru Evanghelie."

O dată pe săptămână, în Patta Hissar acosta un vapor

cu aburi, care pleca după două ore mai departe. Atunci

când sunetul strident al sirenei a vestit acest eveniment,

lui Jenny i-a fost imediat clar că trebuie să călâtoreascâ

înapoi cu acest vapor. S-a îmbarcat repede împreună cu

179

micul ei bagaj. în acest timp, i-a atras atenţia un grup de

oameni care aşteptau răbdători în arşiţă să li se permită

să urce la bord. Cu energie a intervenit să se pună capăt

aşteptării lor chinuitoare. A aflat astfel că era vorba de-

spre pelerini care se întorceau din pelerinajul lor la Mec-

ca, oraşul sfânt al mahomedanilor. Ei se întorceau acum

acasă, la căminele lor situate undeva în Asia Centrală ru-

sească. Jenny a văzut pentru prima dată în viaţă astfel de

oameni şi, într-un fel, a fost impresionată de disponibili-

tatea lor evlavioasă de a face o călătorie atât de lungă şi

de obositoare la Mecca şi care îi costa pe cei săraci foarte

mulţi bani.

Să o lăsăm pe ea să ne relateze: "Această întâlnire cu

pelerinii de la Mecca nu a fost pentru mine o întâmplare

trecătoare; pentru că am înţeles din tot sufletul meu, cu

mintea clară şi cu voinţa trează, că această întâlnire a fost

plănuită de Dumnezeu ca să fac loc în viaţa şi în slujirea

mea pentru pelerinii mahomedani. Am fost gata să ascult

chemarea. începând de atunci, am vrut să aştept călăuzi-

rea ulterioară pentru această slujire până atunci necuno-

scută, dar care se încadra atât de minunat în munca mea

în rândul mahomedanilor din Asia Centrală rusească.

Am fost gata să slujesc nu numai prin vorbe şi cărţi, ci şi

prin acte de caritate şi prin dragostea creştină faţă de

aproapele."

Printre pelerinii la Mecca

Jenny de Mayer şi-a continuat activitatea de răspândi-

re a Scripturii de-a lungul şi de-a latul Turchistanului. în

acelaşi timp a căutat o posibilitate de a obţine un post de

soră medicală a Crucii Roşii ruseşti pe unul din marile

180

vapoare cu care obişnuiau să călătorească supuşii ruşi

mahomedani în pelerinajul lor spre Mecca. Ea a oferit

ajutor medical şi de îngrijire pentru bătrâni, neputincioşi

şi bolnavi. Dar, la început nu a reuşit să obţină un astfel

de post. Ce a făcut mai departe, să o lăsăm să ne poves-

tească chiar ea:

"Am adresat preşedintei Asociaţiei noastre a infir-

mierelor Sfântului Eugen rugămintea să mă ajute în în-

cercările mele şi să mă sprijine pe lângă compania mari-

timă. Cu influenţa ei, această scumpă prietenă credin-

cioasă m-a ajutat timp de 14 ani să intru prin uşi aparent

închise ermetic: pe insula Sahalin şi în Asia Centrală.

Autoritatea ei, cât şi prestigiul ei de doamnă la curtea

maiestăţii sale ţarina-mamâ, au fost cheia folosită de

Dumnezeu pentru a deschide multe lacăte. Am sperat ca

şi de această dată intervenţia ei pe lângă conducerea flo-

tei să aibă succesul scontat."

Speranţa lui Jenny nu a fost în van. A fost acceptată

ca asistentă medicală pe vasul "Ierusalim" cu care călă-

toreau mulţi pelerini. Vaporul pleca din Odesa, la Marea

Neagră. Ţinta călătoriei pelerinilor era Sevastopol. Să o

lăsăm pe sora Jenny să ne descrie în ce lume pestriţă a

intrat:

"în portul din Sevastopol i-am văzut pe toţi: prietenii

mei dragi din Asia Centrală. Ce lume pestriţă formau!

Toţi erau însufleţiţi de o singură dorinţă, să ajungă la ţin-

ta călătoriei lor - Mecca, locul de naştere a profetului

Mahomed, cel mai sfânt loc al islamului. Majoritatea

erau bărbaţi mai în vârstă, dar mai erau şi un număr de

femei şi câţiva copii. Erau reprezentate aici toate ţările

Asiei Centrale: Uzbechistan, Kirchistan, Hanatele Buha-

ra şi Hiva, Turchistan, Kaşgaria, Persia, Afganistan, dar

şi tătari de pe Volga, din Siberia şi Ural, cât şi munteni

181

din Caucaz. Se adunaseră de săptămâni în Sevastopol şi

acum năvăleau din barăci spre vapor.

în prima mea călătorie cu vaporul au fost în jur de

1.000 de pasageri. De îndată ce mi-a fost posibil, am co-

borât ca sâ fac cunoştinţă cu pelerinii. Le-am explicat

faptul că fac călătoria împreună cu ei ca să le îngrijesc

bolnavii. Mi s-a răspuns prietenos, deja din cauză că

aveam pe braţ sau pe şorţ semnul Crucii Roşii, pe care

unii îl cunoşteau din spitalele ruseşti din Turchistan. Pen-

tru mine, a fost o mare bucurie sâ pot purta cu mine prin-

tre aceşti oameni acest semn scump."

Crucea este doar un semn categoric creştin. Curând,

toţi pelerinii de la Mecca au ştiut că printre ei se află o

creştină care le îngrijeşte bolnavii. A fost o mărturie fără

cuvinte* dar care a predicat cu putere. Jenny nu ar fi pu-

tu,t -oricum sâ rezolve mare lucru prin cuvinte; căci cum

'ar fi putut sâ vorbească şi sâ înţeleagă toate limbile şi

dialectele care se roteau în jurul ei?

Călătoria cu vaporul s-a încheiat la Dşidda, la Marea

Roşie. Pelerinii trebuiau sâ parcurgă cei 95 km de acolo

până la Mecca pe pământ - de obicei cu trenul. Jenny nu

mai putea sâ-şi însoţească prietenii; căci nici un om care

nu este musulman nu poate să calce în locul prea sfânt al

islamului. După prima călătorie cu vaporul la Dşidda, au

mai urmat imediat alte două. Mai multe mii de bărbaţi şi

femei au avut posibilitatea sâ participe la 8 noiembrie la

ziua de Corban Bairam, sărbătoarea jertfei. La două

săptămâni după această dată începea călătoria de întoar-

cere a pelerinilor.

în timpul absenţei pelerinilor, viaţa echipajului, din

care făcea parte şi Jenny de Mayer ca asistentă medicală,

s-a scurs liniştită. Marinarii şi ofiţerii plecau cu bărcile în

căutarea colarilor albi, pe care sperau sâ-i poată vinde în

182

Odesa. O mare sperietură a provocat o telegramă din

Mecca, aducând medicilor de pe vas vestea că în ziua

plecării pelerinilor a izbucnit holera. Mulţi au căzut vic-

timă molimei încă la mal, unde au fost lăsaţi cei grav

bolnavi, cât şi în micul lazaret al vasului de care a avut

grijă sora Jenny şi care a fost mereu arhiplin. Cu unii

dintre muribunzi a mai putut să se roage înainte de de-

ces. Ei, care au fost obişnuiţi să strige numai către Alah,

au fost încredinţaţi acum Tatălui lui Isus Cristos şi milei

Lui.

în total, Jenny a petrecut trei luni printre pelerini. Nu

a putut să fie un martor al Domnului ei prin vestirea

Cuvântului. Şi totuşi, a fost plină de recunoştinţă pentru

lucrarea unică pe care nu a făcut-o nici un alt creştin

înaintea ei: "Duhul lui Dumnezeu mi-a spus că bine-

cuvântarea Lui este peste mine că mă va conduce şi în

continuare pe calea pe care merg sub călăuzirea Lui. Mi-

am dat seama de multe ori că, pentru aceşti mahomeda-

ni, prezenţa mea, ajutorul meu, simpatia pe care le-am

arătat-o, chiar simplul fapt că simţeau că cineva este la

dispoziţia lor, nu au fost în zadar! Ei au simţit adesea

această influenţă binefăcătoare, cu toate că acest 'cine-

va' a fost un ucenic hotărât al Domnului, al cărui semn îl

purta clar pe piept.

în această apropiere neobişnuită de sufletul mahome-

dan am putut să recunosc o călăuzire deosebită a Dom-

nului. Activitatea mea a fost prima încercare de acest

gen şi Dumnezeu a ales pentru împlinirea ei una din slu-

jitoarele Lui care a fost aparent cea mai puţin capabilă

pentru aceasta."

însă în Jenny de Mayer a rămas un anumit sentiment

de nemulţumire. I-ar fi plăcut mult mai mult ca, în locul

a ceea ce a făcut şi experimentat, să fi putut trăi mai

183

mult timp printre mahomedani ca să poată astfel să exer-

cite o influenţă mai eficientă asupra lor. Atunci ar fi pu-

tut poate să prezinte şi o mărturie clară despre Cristos.

Dar acest din urmă lucru este până azi atât de greu de re-

alizat printre mahomedani şi sunt atât de puţine roade vi-

zibile. Dar apoi, privind în urmă, s-a minunat şi a mulţu-

mit din nou că tot ce a trăit a fost totuşi posibil să se

întâmple.

Samaritean milostiv în Dşidda

După întoarcerea acasă, sora Jenny şi-a reluat călăto-

riile în Turchistan. Dar i-a fost clar că anul următor -

1913 - trebuie să se întoarcă din nou în Arabia. A fâcut-

o, dar de data aceasta nu ca asistentă medicală pe vapor.

Ci a călătorit mai întâi în Anglia şi Elveţia - unde a parti-

cipat la Zurich la Conferinţa mondială a şcolilor dumini-

cale, ca delegată a Turchistanului - şi de acolo prin Cairo

a ajuns la Dşidda. Spre deosebire de anul precedent, s-a

îngrijit să aibă rezerve mari de literatură creştină în lim-

bile arabă şi uzbecă şi părţi ale Bibliei în diferitele limbi

ale ţărilor din care proveneau pelerinii care se strângeau

în Dşidda. Un mare obstacol a fost pentru ea faptul că nu

a cunoscut limba arabă; într-un oraş arab ca Dşidda ar fi

fost un mare avantaj dacă ar fi stăpânit limba. Cu unii pe-

lerini din Asia Centrală rusă, de care s-a ocupat în spe-

cial şi de data aceasta - după ce ajungeau la Dşidda şi

înainte să plece acasă, locuiau în mari hanuri pentru pele-

rini -, a putut să vorbească într-o măsură oarecare în lim-

bile lor.

Planul lui Jenny a fost următorul: să organizeze un

dispensar şi o farmacie pe perioada călătoriilor pele-

184

rinilor şi a Coran Bairamului. Prietenii ei din Cairo au

aprovizionat-o din belşug pentru aceasta lucrare: cu me-

dicamente, bandaje şi diferite instrumente. Şi-a găsit un

loc unde sâ găzduiască şi, într-un alt loc, camere pentru

dispensar şi farmacie.

Tot oraşul s-a minunat de sora Jenny! Ea era singura

femeie din Europa! în portul de la Marea Roşie trăia, ce-

i drept, un grup de bărbaţi europeni, mai ales consulii di-

feritelor ţări europene, dintre care făceau parte Rusia şi

Germania. Dar aceştia nu-şi aduseseră cu ei soţiile în

oraş, datorită temperaturilor foarte ridicate.

Sora Jenny a putut sâ lucreze trei luni. Nu a dus lipsă

de pacienţi. După cum ştim, activitatea ei a avut drept

principal obiectiv pelerinii călători, dar au venit la ea şi

mulţi oameni din oraş sau a fost chemată în casele lor.

Printre aceştia au fost şi familii bogate şi suspuse. Dar

săracii au fost mult mai mulţi. Când vizitatoarele - pa-

cienţii au fost aproape numai femei - îşi descriau bolile

printr-un potop de cuvinte, Jenny nu înţelegea adesea

nici un cuvânt. De aceea i s-a părut ca o a doua minune

a vorbirii în limbi prin Duhul Sfânt - după cea din Ziua

de Rusalii din vremea apostolilor -, faptul că până la

urmă tot reuşea sâ înţeleagă despre ce este vorba. Ea

scrie:

"Faptul câ am putut sâ rezolv 1.030 de cazuri de boa-

lă trecute în registru, dintre care numai unul singur mi-a

adus reclamaţii din vina mea, se poate înţelege numai

dacă acceptăm câ Dumnezeu mi-a dat capacitatea sâ în-

ţeleg şi sâ folosesc o limbă care mi-a fost complet

necunoscută."

Mai departe: "De regulă, foloseam dupâ-amiezile ca

sâ fac vizite soţiilor funcţionarilor turci sau arabi (Arabia

se afla pe atunci sub dominaţia turcă). Mâ duceam însă

185

la ele numai când eram invitată. Faptul că nu cunoşteam

araba vorbită curent şi nici termenii medicali în această

limbă, făcea să-mi fie aproape imposibil să discut cu bol-

navii. Dar aveam întotdeauna la mine o mulţime de bro-

şuri în limba arabă pe care li le dădeam. De obicei, le pri-

meau cu plăcere şi într-un fel oarecare reuşeam să creăm

o atmosferă binevoitoare, chiar de simpatie. Sunt ferm

convinsă că aceste biete suflete înrobite au simţit în ciu-

da tuturor obstacolelor exterioare că prima femeie 'albă'

cu care au avut de-a face, a fost prietena lor care le-a vrut

binele."

Chiar şi în Mecca?

Atunci când broşurile şi fragmentele din Biblie ame-

ninţau să se epuizeze, prin poştă soseau tot mereu noi

provizii din Cairo şi din Port Said din partea Societăţii

Biblice Britanice şi pentru Străinătate şi de la editura Mi-

siunii Ţara Nilului. Aceste pachete nu au fost niciodată

cenzurate sau vâmuite. Odată, însă, când au sosit două

lăzi în regim de marfă, au aterizat direct la vamă. Şi bi-

roul de cenzură s-a ocupat de ele. Au fost trimise mai de-

parte kadiului, judecătorul. Acesta a fost îngrozit de con-

ţinutul lor şi i-a spus lui Jenny: "Ce, aşa o cantitate mare

de literatură creştină şi atât de aproape de Mecca şi până

şi Evanghelia! Nu pot să vă permit să păstraţi aceste cărţi

şi să le răspândiţi printre mahomedani. Nici nu mai înca-

pe vorbă. Trebuie să trimit totul la Mecca, sfatului preoţi-

lor şi să întocmesc un raport Ei trebuie să hotărască ce

este de făcut."

Părerea sorei Jenny, care, conform obiceiului ei, sim-

ţea peste tot călăuzirea lui Dumnezeu, a fost: "Acum

186

urmau să intre mai multe sute de Evanghelii şi de Psalmi

în cetatea islamului şi mâinile mahomedanilor trebuiau

să le ducă acolo! Scopul pe care ni l-am propus şi pentru

care ne-am rugat, agentul Societăţii Biblice şi cu mine, a

fost atins. Fără îndoială că o parte din cărţi, a căror citire

era interzisă mahomedanilor, au trecut din mână în mână

prin birouri şi case particulare. Poate au fost citite numai

din curiozitate, dar şi atunci Duhul Sfânt este la lucru.

Nu am sperat niciodată să pot pune o Evanghelie în mâi-

nile unuia din preoţii islamului şi încă în centrul Meccăi.

Dumnezeu a ştiut acest lucru şi de aceea a îngăduit a-

ceastă ciudată potrivire de situaţii."

După câteva săptămâni, kadiul a trimis Psalmii îna-

poi. Aceştia puteau fi împărţiţi. Evangheliile au fost reţi-

nute la Mecca.

O vreme, sora Jenny a frământat o idee foarte inge-

nioasă, îi ajunsese la urechi zvonul, că femeile pelerine

din Asia Centrală rusească pe care le-a tratat în Dşidda,

ar vedea cu ochi buni continuarea unui astfel de trata-

ment şi la Mecca. Jenny 1-a pus pe un cunoscător exce-

lent al limbii arabe să scrie o cerere către autorităţile din

Mecca, pentru a i se permite să viziteze şi să lucreze în

Mecca. Destinatarul cererii a fost inspectorul general al

direcţiei sanitare din Oraşul Sfânt al mahomedanilor.

Pentru ea, a fost imporant să fie recunoscută de auto-

rităţile turce şi arabe drept un ucenic al lui Isus, care in-

tra în Mecca în această calitate, pentru a asista medical

femeile bolnave.

Ceea ce dorea sora Jenny li s-a părut oficialităţilor

din Mecca de-a dreptul monstruos. O femeie din Europa,

care este o creştină convinsă şi un ucenic al lui Isus, vrea

să "dea buzna" în Locul Sfânt al islamului! Aşa au inter-

pretat ei scrisoarea. Sora de Cruce Roşie a primit vizita

187

unui trimis, care i-a transmis porunca de a pârâsi Dşidda

cu primul vapor în direcţia Suez. El a spus: "Sunteţi o

creştina şi o misionara şi porunca este deosebit de clara.

Este definitiva."

S-a mai reclamat faptul ca Jenny de Mayer a activat

ca "doamna doctor", fârâ sâ aibâ o diploma de medic,

nici una ruseasca, nici una turca. în aceasta privinţa, Jen-

ny a încercat sâ-1 liniştească pe trimis: se gândeşte sâ re-

vinâ la anul în Dşidda şi atunci primul lucru va fi sâ le

arate autorităţilor sanitare din Mecca o diploma! Puţin

înainte de Crăciunul anului 1913, când a plecat spre Cai-

ro şi s-a întors în Turchistan, a fâcut-o cu convingerea

lăuntrica: "Doamne, îţi încredinţez ţie în întregime des-

făşurarea ulterioara a lucrurilor."

în ciuda războiului, încă o data în Dşidda!

Ceea ce a sperat Jenny de Mayer pentru anul următor

- 1914 - s-a întâmplat cu adevărat: a mai călătorit încâ o

data la Dşidda, deşi între timp izbucnise deja primul răz-

boi mondial! Cu paşaportul ei rusesc a mai putut sâ facă

aceasta câlâtorie. însoţitorii ei din timpul călătoriei pe

Marea Roşie au fost doi fii ai unuia din cei mai înalţi

demnitari ai lumii islamice, ai califului din Mecca. Cu-

vântul arab "calif înseamnă "sublim" şi este titlul ur-

maşilor lui Mahomed. La fel ca tatâl lor, amândoi fiii

purtau acest titlu. în special unul din ei, Abdulah, a stat

mult de vorba cu sora Jenny. Desigur câ a fost foarte fe-

ricit de această posibilitate.

Cu ocazia unei opriri a vaporului într-un port mic al

peninsulei Sinai, locuitorii satului le-au adus plini de res-

pect celor doi tineri califi o oaie, ca dar de onoare. Jenny

188

a văzut acest lucru şi s-a gândit ce cadou să le facă şi ea.

A ales doisprezece mici broşuri în arabă, le-a legat cu o

panglică de mătase şi a rugat-o pe "maiestatea voastră" -

cum trebuia să se adreseze cu respect - să accepte micul

cadou. Prinţul 1-a primit cu politeţe şi prietenie şi titlurile

broşurilor au constituit temele discuţiei mai lungi care a

urmat imediat după aceea despre probleme legate de cre-

dinţă. Este din nou uluitor şi unic în faţa cui şi unde a

putut Jenny de Mayer, martorul lui Isus Cristos în lumea

mahomedană, să-şi prezinte mărturia!

De data aceasta, şederea ei în Dşidda a durat numai

trei săptămâni. Jenny a simţit peste tot o mare reţinere,

chiar respingere. Totul a fost complet diferit faţă de anul

precedent. Nu a putut sâ-şi desfăşoare nici activitatea

medicală. Impresiile ei au fost: "Am ştiut câ, de data

aceasta, în Dşidda, sunt o europeancâ condamnata di-

nainte. Când, unde şi prin cine voi primi oare lovitura de

graţie?" Consulul rus a sfâtuit-o foarte clan "Plecaţi cât

se poate de repede de aici!" Nu a vrut să plece imdeiat,

pentru câ nu se ştia vinovată de nimic. Până la urma, s-a

îmbarcat totuşi pe un vas şi a primit de la un alt pasager,

care a fost singurul bărbat european la bord, informaţia

câ uciderea ei de către fanaticii mahomedani a fost un

lucru hotărât; din fericire, prin plecarea ei le-a luat-o

înainte.

Ajunsă la Cairo, Jenny 1-a căutat imediat pe dr. Sa-

muel Zwemer şi pe soţia lui. Acesta i-a ascultat cu

atenţia relatarea despre cele întâmplate. Apoi a formulat

o idee foarte originală: "L-aţi întâlnit pe califul Abdulah.

El a auzit din gura dumneavoastră Evanghelia. Sâ-i tri-

mitem la Mecca o minunată Biblie în limba araba. Da,

Biblia va ajunge în inima islamului!"

Planul a fost imediat dus la îndeplinire. Pe prima

189

pagină au scris cu litere arabe frumoase urarea ca desti-

natarul sâ fie binecuvântat din belşug la citirea Cuvântu-

lui sfânt al lui Dumnezeu, "în amintirea femeii creştine

care a călătorit în compania maiestăţii voastre la

Dşidda."

Propria concluzie a sorei Jenny despre "aventura ei

arabă" a fost: "O dată cu trimiterea Bibliei la Mecca s-a

încheiat acţiunea-Dşidda pe care am îndrăznit-o cu Dum-

nezeu. Este absolut sigur că această Biblie, cel mai bun

dar, a ajuns în mâinile califului Abdulah. Ea a fost scopul

prezenţei mele în Dşidda şi valoarea şi sensul prezenţei

mele acolo a fost sâ-L apropii cât se poate de mult pe

Domnul Isus de inimile mahomedanilor."

Dorul după Rusia

Despre perioada următoare avem numai o notă scurtă

a lui Jenny de Mayer: "După ce am părăsit Egiptul în

toamna anului 1914, am petrecut următorii ani din timpul

războiului parţial în Rusia (Turchistan), parţial în Elveţia

şi în Statele Unite ale Americii." A mai fost încă cetă-

ţean rus şi a fost legată cu toată inima ei de Rusia şi de

poporul rus. Da, a fost năpădită chiar de dorul de casă,

ceea ce a determinat-o sâ scrie următoarele:

"în 1921, planul meu de a mă întoarce în Turchistan a

fost gata. însă familia şi prietenii m-au sfătuit sâ renunţ,

pentru că este prea periculos şi pe motivul că, oricine

poate părăseşte acum Rusia bolşevică pentru a fugi în

străinătate. Dar eu mă simţeam atrasă într-acolo cu toată

fiinţa mea, căci simţeam că acolo îmi este locul şi acolo

speram, cu ajutorul lui Dumnezeu, sâ-L slujesc şi în con-

tinuare la fel cum am fâcut-o înainte de revoluţie.

190

Nu am renunţat la gândul sâ-L mai mărturisesc totuşi

încă o dată pe Cristos înaintea mahomedanilor din Asia

Centrală rusească şi aceasta cu toate că ştiam la ce per-

secuţii se expun acolo, ca de altfel în toată ţara, creştinii

adevăraţi. Am fost conştientă că, mai devreme sau mai

târzu, în Rusia sovietică voi fi şi eu privată de libertate.

Am ales deci de bună voie şi conştientă această cale de-

loc uşoară."

într-adevăr, în luna mai a anului 1922, venind din In-

dia, care pe atunci mai era încă o colonie britanică, Jen-

ny de Mayer a trecut graniţa rusească şi a ajuns la

Aşhabad în Turkmenia. Conform propriilor ei cuvinte,

i-a fost foarte clar că prin aceasta "s-a închis în spatele

meu o uşă de fier."

Ce s-a întâmplat în toţi anii care au urmat cu sora

Jenny în "spatele uşii de fier" nu putem să prezentăm în

detaliu - oricât de mişcătoare ar fi cele întâmplate. Nu ne

permite spaţiul pe care-1 avem la dispoziţie. Averea ru-

sească şi-a pierdut-o din cauza revoluţiei şi a devalo-

rizării banilor, dar a mai avut în străinătate o avere moş-

tenită. Din această avere, sora ei i-a trimis din când în

când o sumă de bani, pe care a şi primit-o de cele mai

multe ori şi din care a putut sâ-i ajute chiar şi pe alţii.

Prin faptul că a fost mutată tot mereu în alte închisori

sau - într-o libertate relativă - a fost deportată când într-

un loc, când într-altul, familia ei i-a pierdut uneori urma.

Dar apoi s-a întâmplat ceea ce ne relatează chiar ea prin

cuvinte de recunoştinţă: "Scumpa mea soră din Anglia,

doamna Howe, a aflat în cele din urmă cu mare greutate

locul unde mă aflam şi mi-a trimis prin Crucea Roşie din

Moscova bani, provizii şi cărţi." Biblia ei în limba en-

gleză a rămas tot timpul la ea şi a putut sâ-şi manifeste

puterea divină alinându-i şi întârindu-i pe oameni.

191

14 ani sub stăpânire sovietica

în cei 14 ani, pe care Jenny de Mayer i-a trait sub

stăpânirea sovietică după întoarcerea ei benevolă în Ru-

sia, autorităţile statului, mai ales securitatea, a suspectat-

o drept "antirevoluţionară" şi "propagandistă religioasă."

Tot mereu a fost supusă la interogatorii, tot mereu a fost

înghesuită cu mulţi alţi deţinuţi în celulele închisorilor.

Dumnezeu a păzit-o de maltratări corporale. - Că a fost

supusă multor atacuri, a recunoscut ea însăşi de mai mul-

te ori în biografia tipărită.

Un exemplu:

"Trebuie să recunosc că multele interogatorii chinui-

toare în miez de noapte m-au apăsat şi m-au înfricoşat.

Am suferit sub sentimentul presiunii şi a tensiunii inter-

ioare, care s-au manifestat prin vise urâte şi coşmaruri."

Trupul şi nervii au avut adesea de suferit: "Trei luni de

singurătate absolută şi umezeala rece a pereţilor pe care

se prelingea apa m-au sleit de puteri şi interogatoriile

nocturne care-mi atacau nervii au avut ca urmare că am

suferit de migrene îngrozitoare. Mi-am pierdut somnul şi

de mai multe ori, când directorul a inspectat noaptea ce-

lulele, m-a găsit tremurând şi scâncind de durere."

O dată a scris: "Această celulă <a fost cel de-al 49-lea

loc unde am ajuns să locuiesc de când am fost închisă şi

în timpul lunilor pe care le-am petrecut aici nu am văzut

nici o altă faţă decât cea a asistentului sanitar, a paznici-

lor şi a directorului închisorii." Singurătatea a fost soarta

de care Jenny a avut tot mereu parte. O altă soartă a fost

să împartă celula cu mai multe sau mai puţine femei,

printre care a întâlnit uneori mai multe bestii care au co-

pleşit-o pe ea, creştina evlavioasă şi femeia cultă, cu cu-

vinte murdare şi tot felul de injurii. în astfel de cazuri,

192

Dumnezeu i-a dat însă darul să rămână liniştită şi plină

de dragoste. Aceasta a avut ca urmare faptul că unele

deţinute violente care o înjurau au devenit mai liniştite,

s-au schimbat şi s-au deschis pentru vestea despre Cris-

tos, pe care Jenny îndrăznea tot mereu să o mârturi-

seascâ.

Să ascultăm din nou propriile ei cuvinte: "Deşi am

fost o deţinută închisă, am fost, totuşi liberă să arunc

sămânţa bună şi să împlinesc astfel sarcina Stăpânului

meu. Am putut să mărturisesc despre El şi chiar să citesc

Evanghelia cu voce tare, în ciuda interdicţiei din partea

conducerii închisorii. Domnul se pare că a oprit condu-

cerea să mă împiedice să le slujesc astfel pe celelalte

deţinute." Când a fost încă o dată transferată într-un alt

loc, una din deţinutele care au rămas în urmă a spus -

Jenny a aflat ulterior aceste cuvinte: "Prin tovarăşa

Mayer a fost printre noi Isus Cristos."

La începutul acestui capitol am aflat deja că sora Jen-

ny nu a fost tot timpul închisă, ci că a trăit şi în libertate.

Aceasta nu a fost însă o libertate aşa cum o înţelegem

noi, care să-i permită să-şi aleagă singură domiciliul sau

munca. A fost vorba de un fel de exil sau de deportare

într-o anumită regiune a Rusiei. în acest timp a putut să

locuiască de câteva ori în propria ei casă şi să îngrijească

florile şi mica grădină de legume. în astfel de cazuri se

vorbea despre "colonişti." O dată a avut voie chiar să-şi

aleagă locul unde să fie deportată. A ales un sat din Ura-

li, în a cărui apropiere locuiau menoniţi de origine ger-

mană.

Jenny de Mayer nu a mai ajuns la mahomedanii pe

care i-a iubit. Numai o singură dată a fost închisă îm-

preună cu o femeie mahomedană de vază, care a fost

mai târziu condamnată la moarte de tribunalul din Mos-

193

cova. După cele câteva săptămâni petrecute împreu- nâ

în celulă, Jenny a avut speranţa, chiar siguranţa, că măr-

turia ei despre Cristos a fost binecuvântată pentru această

deţinută şi că lucrarea credinţei începută în inima ei a

ajuns să fie desăvârşită.

Indiferent care a fost soarta sorei Jenny pe parcursul

celor 14 ani, mărturia ei repetată mereu cu recunoştinţă a

fost: "Am simţit prezenţa lui Dumnezeu. Zi de zi am pri-

mit de la El puterea de care am avut nevoie."

în cele din urmă, spre sfârşitul toamnei anului 1935,

Jenny de Mayer a primit vestea că poate sâ-şi părăsească

oricând locul de deportare - Melitopol pe malul Mării

Negre - şi că are voie să călătorească oricând doreşte la

Moscova, în libertate. De acolo poate să plece la rudele

ei, care trăiau atunci în vestul Europei. Abia mult mai

târziu a aflat că îşi datorează eliberarea intervenţiei per-

sonale a unui conte englez, Earl Buxton. Acesta a fost

rugat de prietenii Misiunii londoneze, care cunoşteau şi

preţuiau activitatea lui Jenny de Mayer de răspândire a

Scripturii în Asia Centrală rusească, ca, în timpul vizitei

sale la Moscova, să intervină pe lângă Stalin în favoarea

curajoasei martore a lui Cristos.

în încheiere, să o lăsăm încă o dată să ne relateze cu

propriile ei cuvinte: "Am fost întrebată adesea cum înţe-

leg eu faptul că Dumnezeu, Domnul, pentru care am în-

fruntat pericolul unei arestări, m-a lăsat atât de mult timp

în mâna duşmanilor Lui. Pot să mărturisesc plină de bu-

curie şi mulţumire că am acceptat întotdeauna calea Lui

şi că nu I-am reproşat niciodată modul în care m-a călău-

zit Suferinţa nu a fost pedeaspă, ci a slujit numai ca lu-

mină. Cine îndrăzneşte să afirme despre sine că nu are

nevoie de lumină? Am fost convinsă că Domnul are un

scop deosebit legat de diferitele închisori şi locuri în care

194

am fost deportată. I-am dedicat Lui viaţa mea, am pus-o

la dispoziţia Lui, cu dorinţa să mă folosească într-o ast-

fel de lucrare pe care nu o face nici un alt slujitor inde-

pendent din via lui şi nici un alt misionar al vreunei so-

cietăţi misionare. Şi această cerere mi-a fost împlinită."

195

" "Răsăritul' este o regiune geografica foarte vasta. Aici,

el se referă în mod special la Rusia şi anume, ia Rusia

dinaintea revoluţiei bolşevice. Se referă la mişcările şi

personalităţile spirituale care au o semnificaţie deosebită

pentru împărăţia lui Dumnezeu din Rusia.

S-a dus multă lumină şi dragoste în răsărit. Acest lucru

poate să încălzească inima cititorului, îndemnându-1 să

aducă mulţumiri şi sâ-1 facă să se roage şi să spere şi

pentru Rusia de azi."

Persoanele prezentate sunt:

Felician von Zaremba

Friedrich Wilhelm Baedeker

Modest Modestovici Korff

Pavel Nicolai (Pavel Nicolaie viei)

Mathilda Wrede

Jenny Eugenia de Mayer

Table of Contents

Lumina pentru rasarit - Martori pentru Isus Cnstos în Rusia