Уилиям Макдоналд

ИСТИНСКО

^СЛЕДВАНЕ

А ХРИСТОС

Верен

Уилиям Макдоналд

Истинско следване

на Христос

Издателство ВЕРЕН

пл. „Славейков" 1, София 1000

За автора:

Уилиям Макдоналд е един Високо ценен библейски

учител и аВтор на над 60 книги, някои от които

Вече са преВедени и на други езици. От 1947 до

1965 г. той преподаВа В библейското училище

Емаус, като от 1959 г. е негоВ ръководител. След

усилена преподавателска дейност В Америка и В

чуЖбина от 1973 г. насам той е член на съвета

на сътрудниците В Програмата за обучение на

работници В Сан Леандро, Калифорния.

Второ българско издание

© 2000, Издателство ВЕРЕН ООД

площад „СлаВейкоВ" 1, София 1000

ПреВодач: Ясен ДамяноВ

ПреВодач на стихоВете: Красимира НеноВа

Редактор и коректор: Юлиана БалкандЖиеВа

Предпечатна подготовка: ТИС ООД

© Корица: Dieter Otten — Gummersbach

Печат: ЕТ „Ко-Ко-92"

ISBN 954-8225-27-1

СъдърЖание

ПредгоВор 7

Въведение 8

Условията да бъдеш ученик 9

Отричане от Всичко 16

Пречки пред следването 27

Ученикът е управител 34

РеВност 40

Вяра 49

Молитва . 57

Война 66

Световно господство 74

Ученикът и бракът 84

Пресмятане на цената 90

Сянката на мъченичеството 96

Наградите на истинския ученик 99

Не поЖела Той 102

Белейки 104

Предговор

Тази кншкка е опит да се изВадят наяВе някои прин-

ципи на нобозаВетното ученичество. Някои от нас

В продължение на години са Вшкдали тези принципи

В СлоВото, но някак си са заключили, че те са тВър-

де крайни и неприложими В слоЖното Време, В кое-

то Живеем. Така ние се поддадохме на ледения мраз

на нашето духоВно обкръЖение.

После срещнахме група млади ВярВащи, които си

бяха поставили за цел да покаЖат, че изискванията

на Спасителя към НегоВите ученици не само са на-

пълно прилоЖими," но и че единствено тяхното из-

пълнение моЖе да доВеде до еВангелизиране на сВе-

та.

Ние сме много задълЖени на тези млади хора за

тоВа, че дадоха Жив пример за много от истините,

показани тук.

Доколкото тези истини все още надхвърлят на-

шия собствен опит, ние ги издигаме като стремеЖ

на сърцето си.

Въведение

Пътят към истинското ученичество започВа, кога-

то един чоВек се ноВороди. Той започВа, когато се

случат следните събития:

1. Когато той осъзнае, че е грешен, изгубен, сляп

и гол пред Бога.

2. Когато признае, че не моЖе да се спаси сам

чрез добро поВедение или добри дела.

3. Когато поВярВа, че Господ Исус Христос е ум-

рял на кръста като НегоВ заместник.

4. Когато чрез ясно решение на Вяра той признае

Исус Христос за сВой единстВен Господ и Спасител.

Така чоВек стаВа християнин. ВаЖно е да подчер-

таем тоВа предварително. Немалко хора смятат,

че чоВек стаВа християнин, като ЖиВее християнс-

ки ЖиВот. НИ НАЙ-МАЛКО! За да заЖиВеете Жи-

Вот на християнин, пърВо трябВа да станете та-

къВ.

ЖиВотът на ученика, описан на следВащите стра-

ници, е сбръхестестбен. Ние нямаме В себе си сила-

та да го ЖиВеем. НуЖдаем се от боЖестВена сила.

ЕдВа когато бъдем новородени, получаваме и силата

да ЖиВеем така, както е учил Исус.

Преди да продължите да четете, задайте си Въпро-

са: „Наистина ли съм роден отгоре? Станал ли съм

дете на Бога чрез Вяра В Исус Христос?"

Ако не сте, приемете го сега за Ваш Господ и Спа-

сител. След тоВа решете да Му се покорявате ВъВ

Всичко, което запоВядВа, без значение какВо моЖе да

Ви струВа тоВа.

Условията да бъдеш ученик

Истинското християнство е пълно посвещение на

Господ Исус Христос.

Спасителят не търси мъЖе и Жени, които ще Му

дадат свободните си Вечери или почивните си дни,

или годините след пенсиониране. Той търси онези,

които ще Му дадат пърВото място В своя Живот.

„Днес Той търси — както винаги е търсел — не

тълпи, носещи се безцелно след Него, а отделни

мъЖе и Жени, чиято вярност до смърт ще се роди

от съзнанието, че Той Желае онези, които са гото-

ви да следват пътя на самоЖертВа, който Той е

утъпкал пред тях." — Ивън-Хопкинс^1.

Нищо друго не моЖе да бъде подходящ отговор на

Неговата Жертва на Голгота освен безусловното

отдаване. Една любоВ, толкова велика, така боЖес-

твена, не моЖе никога да се задоволи с нещо по-мал-

ко от нашите души, нашия Живот, всичко наше.

Господ Исус nocmaBu строги изисквания пред тези,

които искат да Му бъдат ученици — изисквания,

които В съВременното общестВо почти напълно се

пренебрегват. ТВърде често ние гледаме на христи-

янството като на отърВаВане от пъкъла и гаран-

ция за рая. Оттам нататък смятаме, че имаме

Всички праВа да се ползВаме от най-доброто, което

този сВят моЖе да ни предлоЖи. Знаем, разбира се,

че В Библията същестВуВат тези силни стихоВе за

ученика на Христос, но ни е трудно да ги съвмес-

тим със своите собствени представи за това как-

во е християнство.

Ние приемаме факта, че един войник Жертва Жи-

вота си от любов към родината. Не ни изглеЖда

странно, че комунистите Жертват Живота си по

политически причини. Но че „кръв, пот и сълзи"

трябва да характеризират Живота на един последо-

вател на Христос, ни се струва някак си далечно и

непонятно.

Но думите на Господ Исус са достатъчно ясни.

Едва ли има място за неразбиране, ако ги приемем

за чиста истина. Ето условията на ученичеството,

както са ни дадени от Спасителя на сВета:

1. Любовта кин Господ Исус Христос над Всичко

„Ако някой дойде при Мен и не намрази баща си и

майка си, Жена си, децата си, братята си и сестрите

си, а още и собствения си Живот, не моЖе да бъде

Мой ученик." (Лука 14:26). ТоВа не означаВа, че тряб-

10

Ва когато u ga било да прояВяВаме към близките си

Враждебност или зла Воля. ОзначаВа обаче, че наша-

та любоВ към Христос трябВа да бъде толкоВа го-

ляма, че Всички други наши отношения — дори към

най-близките ни — В сраВнение с нея трябВа да изг-

леждат като омраза. Всъщност най-трудната фра-

за В този стих е: „... а също и собствения си Живот".

Самолюбието е една от най-упоритите пречки по

пътя на ученичеството. Докато не сме готоВи да

се откаЖем от ЖиВота си заради Него, ние не сме

там, където Той ни иска.

2. Отричане от себе си

„Ако някой дойде след мен, нека се отрече от себе

си..." (Матей 16:24). Отричането от себе си не е се-

беотрицание. Последното е отказВане от някои

удоВолстВия, храни или притеЖания. А да се отре-

чеш от себе си, означаВа толкоВа пълно да се поко-

риш на господството на Христос, че тВоето „Аз"

да няма никакВи праВа или Власт. ОзначаВа, че „Аз"-

ът абдикира напълно от трона си. ТоВа е изразено В

думите на Хенри Мартин: „Господи, нека изгубя на-

пълно сбоята собствена Воля, нека не считам ис-

тинското си щастие за заВисещо и В най-малка сте-

пен от нещо, което моЖе да ме сполети отВън, а

за изцяло съдърЖащо се В хармонията с ТВоята

Воля."

11

Мой славен Победителю, Принце Бо&ествен!

Вземи капитулиралите ми ръце във Своите! .

Най-сетне Волята ми Ти принадлаки

т ърЖествено:

Щастлив васал съм аз на Твоята корона!

X Г. Моул

3. Съзнателен избор на кръста

„Ако някой дойде след мен, нека се отрече от себе си,

нека вземе кръста си..." (Матей 16:24). Кръстът не е

някакВа физическа немощ или душебно страдание;

тези неща са присъщи на Всички хора. Кръстът е

един път, който е избран съзнателно и доброВолно.

Той е „път, който до днес, според ВърВеЖа на този

сВят, е път на позор и безчестие" — Котес^2. Кръс-

тът символизира срама, преследването и хулите,

които сВетът изсипа Върху БоЖия Син и които ще

изсипе Върху Всеки, който дръзне да се изпраВи сре-

щу течението. Всеки ВярВащ моЖе да избегне кръс-

та просто като се съобразява със сВета и негоВите

пътища.

4. Живот, иззкивян В следване на Христос

„Ако някой дойде след мен, нека се отрече от себе си,

нека вземе кръста си и нека Ме следва" (Матей 16:24).

За да разберем какВо означаВа тоВа, трябВа просто

да се запитаме: „Какбо характеризираше ЖиВота на

Господ Исус?" ТоВа беше ЖиВот на подчинение на

12

Волята на Бога. ЖиВот, Живян със силата на СВе-

тия Дух. ЖиВот на самоЖертВено слуЖене на дру-

гите. ЖиВот на търпение и многострадание пред

лицето на най-уЖасните непраВди. ЖиВот на реВ-

ност, изразходване, самообладание, кротост, бла-

гост, Вярност и отдаденост (Галатяни 5:22, 23). За

да бъдем НегоВи ученици, трябВа да ходим, както е

ходил Той. ТрябВа да показбаме плодоВете на прили-

ката с Христос (Йоан 15:8).

5. Пламенна любов към Всички, които принадлежат

на Христос

„По това ще познаят Всички, че сте Мои ученици: ако

имате любов помезкду си" (Йоан 13:35). ТоВа е любоВ-

та, която цени другия поВече от себе си. ЛюбоВта,

която покриба мноЖестВо грехоВе. ЛюбоВта, която

дълго търпи и е милостиба. Тя не се превъзнася и не

се гордее. Тя не се дърЖи безобразно, не търси сбое-

то, не е раздразнителна, не мисли зло. Тя преглъща

Всичко, ВярВа на Всичко, надяВа се на Всичко и Всич-

ко търпи (1. Коринтяни 13:4—7). Без тази любоВ

ученичеството би било един студен законнически

аскетизъм.

6. Неотклонно постоянство в Неговото слово

„Ако стоите В словото Ми, наистина сте Мои учени-

ци" (Йоан 8:31). За да има истинско ученичество, е

нуЖно постоянство. Лесно е да започнем добре, да

избухнем В блясъка на слаВата! Но проверката за

13

истинност е устояването докрай. Този, който гледа

назад, след като е слоЖил ръка на ралото, е негоден

за БоЖието царстВо (Лука 9:62). Епизодично подчи-

нение на Писанието не Върши работа. Христос

търси тези, които ще Го следВат В постоянно, бе-

зуслоВно покорстВо.

Запази ме от Връщане назад!

На плуга ръкохватките са мокри от сълзи;

Негодни от pwkga са моите сечива —

О, БоЖе мой! От връщане назад ме опази!

X. Г. Моул

7. Отричане от всичко, за да следваме Него

„Който от вас не се отрече от всичко, което има, не

моЖе да бъде мой ученик" (Лука 14:33). ТоВа е моЖе би

най-непопулярното от Всички изисквания към учени-

ка, които Христос е поставил, и нищо чудно да е

най-непопулярният стих в цялата Библия. Начетени

богослови ще Ви излоЖат хиляда и една причини, по-

ради които той не трябВа да се разбира букВално,

но обикноВените ученици го поглъщат Жадно, като

приемат, че Господ Исус е знаел какВо гоВори. Как-

во означава да се отречеш от всичко, което имаш?

ОзначаВа да изостаВиш Всички материални прите-

Жания, които не са абсолютно необходими и които

могат да се използват за разпространение на благо-

вестието. Човекът, който се е отрекъл от всичко,

14

не се преВръща В нехранимайко; той работи, за да

осигури нуждите на семейството си и на самия себе

си. Но тъй като страстта на живота му е делото

на Христос да напредВа, той Влага Всичко, което е

В поВече от насъщните нужди, В работата на Гос-

пода и остаВя бъдещето на Бога. Търсейки най-нап-

ред Божието царстВо и НегоВата прабда, той Вяр-

Ва, че никога няма да му липсВат храна и облекло.

Той не може съзнателно да задържа излишъци, кога-

то души загибат В нужда от благата Вест. Той не

иска да пропиляВа живота си В трупане на богатст-

Ва, които ще попаднат В ръцете на дябола, когато

Христос дойде за CBoume cBemuu. Той желае да се

покорява на Христовата забрана за събиране на

съкровища на земята. Отричайки се от Всичко, той

жертВа това, което и без друго не може да задържи

и което Вече е престанал да обича.

И така, тоВа са седемте изисквания към ученика

на Христос. Те са ясни и недвусмислени. Пишещият

това осъзнава, че чрез тяхното изваждане наяве

той се самоосъжда като безполезен слуга. Но тряб-

ва ли Божията истина винаги да бъде потискана за-

ради неуспехите на Божия народ? Не е ли вярно, че

Винаги посланието е по-голямо от онзи, който го

носи? Не е ли правилно да признаем Бога за исти-

нен, а Всеки чоВек — за лъжлиВ? Не трябВа ли да ка-

жем „ТВоята воля да се изпълни дори в моята сла-

бост"?

15

Като изпоВядаме миналия си проВал, нека смело се

обърнем към изискванията на Христос и отсега на-

татък да търсим тоба: да бъдем истински ученици

на нашия прославен Господ!

Учителю, води ме към Своята врата!

Пробий ухото ми, отново се предавам!

Защото Твойто иго значи свобода —

за Тебе да се трудя и търпя Желая само.

X. Г. Моул

Отричане от Всичко

„И така, ако някой от вас не се отрече от всич-

ко, което има, не моЖе да бъде Мой ученик."

(Лука 14:33).

ЧоВек трябВа да се отрече от Всичко, за да може да

бъде ученик на Господ Исус. ТоВа е недвусмисленото

значение на думите на Спасителя. Без значение кол-

ко Възражения можем да приВедем срещу такоба

„крайно" изискВане, без значение колко ще се бунту-

Ваме срещу такоВа „невъзможно" и „неразумно" по-

Ведение, остаВа фактът, че тоВа е СлоВото на Гос-

пода и Той има пред Вид точно тоВа, което казВа.

16

Haii-напред трябВа да осъзнаем следните суроВи

истини:

а) Исус не е отпраВил тоба шискВане към опреде-

лена избрана група християнски работници. Той е ка-

зал: „... ако някой* от Вас..."

б) Той не е казал, че просто би трябВало да имаме

Желанието или готоВността да се отречем от

Всичко. Казал е: „... ако някой от Вас не се отрече ..."

В) Не е казал и че трябВа да се отречем от опре-

делена част от тоВа, което имаме. Той казВа:

„... който от Вас не се отрече от Всичко, което

има..."

г) Той не е казал, че за чоВека, който се дърЖи за

сВоите съкроВища, е ВъзмоЖна някакВа полоВинчата

форма на ученичестВо. Исус казВа: „... той не моЖе

да бъде Мой ученик."

Всъщност не би трябВало да сме изненадани от

тоВа абсолютно изискВане, като че ли то е единст-

веното В цялата Библия. Не казВа ли Исус:

„Не си събирайте съкроВища на земята, където мо-

лец и pwkga ги разяЖдат и където крадци подкопават

и крадат. А си събирайте съкроВища на небето..."

(Мат. 6:19, 20)?

Както Уесли много точно отбелязва: „Трупането

на имот на земята е така ясно забранено от нашия

Учител, както прелюбодейстВото и убийството."

букВ.: Всеки от Вас (гр.), бел. ред.

17

Не казВа ли Исус: „Продайте плюта си и давайте

милостиня.. " (Лука 12:33) ?

Не запобяда ли на богатия младеЖ: „... Продай

Всичко, което имаш, и го раздай на бедните, и ще

имаш съкровище на небето; и ела и Ме следвай" (Лука

18:22)?

Ако не е имал пред Вид точно тоВа, което е казал.

какВо тогаВа е имал пред Вид?

Не е ли Вярно, че Вярващите от ранната църкВа

„продаваха стоката и имота си, и ги разпределяха

меЖду Всички, според нуЖдата на Всекиго" (Деян.

2:45)?

И не е ли истина за много от сВетиите на Бога

през Вековете, че те наистина са се отричали от

Всичко, за да следВат Исус?

Антъни Норис ГроуВз^3 и съпругата му, ранни ми-

сионери В Багдат, се убедили, че „трябВа да преста-

нат да трупат съкроВища на земята и да започнат

да използбат целия си значителен доход ... за слу;кба

на Бога."4 Убежденията на ГроуВз по този Въпрос са

излоЖени В брошурата му „ПосВещение на Хрис-

тос"5.

Чарлз Стъд „реши да отдаде целия си ЖиВот на

Христос и да приеме предлоЖената му златна Въз-

моЖност да напраби тоВа, което младият богаташ

не успял... ТоВа беше едно просто покорстВо на чер-

но-белите изискВания на БоЖието СлоВо."6 След

като похарчил хиляди за делото на Господа, той за-

пазил сума, раВнябаща се на $9.588 за сбоята годени-

18

ца. Не биВало да бъде пренебрегната от съпруга си.

Тя го попитала: „Чарли, какВо каза Господ на младия

богаташ?"

„Продай Всичко" — отгоВорил той.

„Добре тогаВа, нека започнем на чисто с Господа

още от сВатбата си." И парите заминали за хрис-

тиянските мисии.

Същият дух на преданост е дбшкел и ДЖим

Елиът. Той писал В дневника си:

„Татко, нека бъда слаб, за да престана да се

ВкопчВам във Временните неща. Животът ми,

репутацията ми, притежанията ми — Господи,

нека изгубя силата на хватката си. Дори, тат-

ко, да бих загубил и любовта да бъда гален. Кол-

ко често съм отпускал хватката, единствено за

да спечеля това, което съм очаквал с „безоби-

ден"копнеЖ —погалването. Отвори ръката ми,

за да приеме гвоздея на Голгота, както беше от-

ворена Христовата ръка — та аз, оставил Всич-

ко, сам да бъда освободен, развързан от всичко,

което сега ме оплита. Той не счете Небето, да,

равенството с Бога, за нещо, което трябва да

сграбчи и да дърЖи. Така че дай ми да отпусна

хватката си."7

Нашите измамни сърца ни казбат, че не е Възмозк-

но думите на Господа да се Вземат букВално. Ако се

отречем от Всичко, ще умрем от глад. Все пак

трябВа да мислим за собственото си бъдеще, а и за

19

бъдещето на любимите си хора. Ако Всеки христия-

нин се отрече от Всичко, кой ще финансира работа-

та за Господа? И ако няма никакВи богати христи-

яни, как ще бъдат достигнати с еВангелието хора-

та от no-Висшата класа? И така, аргументите се

сипят един след друг, за да докаЖат, че Господ Исус

не би могъл да има пред Вид тоВа, което е казал.

Истината обаче е, че покорството на запоВедта

на Господа е най-разумният и мъдър начин на Жи-

Вот, носещ най-голямо удоблетборение и радост.

СВидетелстВото на Писанието и на опита гоВори,

че никой, който е ЖиВял самоЖертВено за Христос,

не е изпадал В лишение. Когато чоВек се покоряВа на

Бога, Господ се гриЖи за него.

ЧоВекът, който се отрича от Всичко, за да след-

Ва Христос, не е постоянен просяк, който разчита

на другите християни да го издърЖат.

1. Той е работлиВ. Работи упорито, за да посрещ-

не собствените си нуЖди и тези на семейството

си.

2. Той е пестелиВ. ЖиВее ВъзмоЖно най-икономич-

но, така че Всичко, което е В поВече от насъщните

му потребности, да моЖе да се използВа за делото

на Господа.

3. Той е предВидлиВ. Вместо да трупа богатстВа

на земята, той трупа съкровища на небесата.

20

4. Той се доВеряВа на Бога. Вместо да хбърли най-

добрите си години 8 трупане на големи спестявания

за осигурени старини, той даВа сВоето най-добро

Време 8 слуЖба на Христос и се надяба на Него за

бъдещето.

Той ВярВа, че ако търси най-напред БоЖието цар-

стВо, никога няма да му липсВат храна и облекло

(Матей 6:33).

За него е неразумно да трупа имот за черни дни.

Той би се аргументирал така:

1. Как бихме могли съзнателно да трупаме допъл-

нителни пари, когато те могат да бъдат използба-

ни още сега за спасяването на души? „... Но ако ня-

кой има благата на този свят, и Види, че брат му е В

нуЖда, а заключи сърцето си от него, как обитава в

него БоЖията любов?" (1. Йоан. 3:17)

И още — не забравяйте тази ВаЖна запоВед: „Оби-

чай блиЖния си като себе си" (Левит 19:18). МоЖем

ли да каЖем наистина, че обичаме този наш блиЖен,

когото оставяме да умира от глад, когато ние са-

мите имаме достатъчно и В излишък? Няма ли да

се обърна към Всеки, който е преЖибял радостта

от познабането на неизразимия БоЖи дар, и да по-

питам: „Би ли разменил тоВа познание ... за хиляда

сВята?" ТогаВа нека не стискаме за себе си средст-

вата, чрез които други могат да получат тоВа ос-

21

ВещаВащо познание и този небесен мир." — А. Гро-

уВз.

2. Ако наистина ВярВаме, че идВането на Христос

е предстоящо, ще се стремим да използваме парите

си Веднага. Иначе поемаме риска те да попаднат В

ръцете на дяВола — пари, които са можели да бъ-

дат използвани за Вечно благослоВение.

3. Как бихме могли съзнателно да се молим на Гос-

пода да снабди финансовите нужди на християнска-

та работа, когато самите ние имаме пари, които

не желаем да използваме за тоВа? Отричането от

Всичко ни спасява от лицемерие В молитвата.

4. Как бихме могли да учим другите на цялото Бо-

жие слоВо, ако има области като тази, В които не

сме се подчинили на истината? ЖиВотът ни В та-

къв случай ще запечата устата ни.

5. Разумният чоВек от света трупа изобилни

запаси за бъдещето. Това не е ходене с вяра, а с виж-

дане. Християнинът е призован към живот на зави-

симост от Бога. По какво се отличава той от све-

та и неговите пътища, ако трупа богатства тук

на земята?

Много често се чува аргументът, че ние трябва

да подсигурим бъдещето на семействата си; в про-

22

пшВен случай сме no-лоши от неВярВащи. Следните

дВа стиха често се използват В подкрепа на тоВа:

„... понеЖе децата не са длъЖни да събират

имот за родителите, а родителите — за деца-

та" (2. Коринтяни 12:14).

„Но ако някой не се гршки за своите и нап-Вече

за домашните си, той се е отрекъл от вярата и

е no-лош от невярващ" (1. Тимотей 5:8).

Внимателното изследване на тези стихоВе показба,

че те се отнасят до МОМЕНТНИТЕ НУЖДИ, а

не до ЗАПАСИ ЗА БЪДЕЩЕТО.

В пърВия стих ПаВел използВа ирония. Той е бащата,

а коринтяните са децата. Той не ги е тоВарил фи-

нансоВо, макар да е имал пълното праВо да го напра-

Ви като служител на Господа. В края на краищата,

той е техен баща ВъВ Вярата, а обикноВено бащите

се гршкат за децата, а не обратно. Тук изобщо не

стаба дума за родители, които подсигуряват бъде-

щето на децата си. Целият пасаж гоВори за теку-

щите нужди на ПаВел, а не на Вероятните му бъде-

щи потребности.

В 1. Тимотей 5:8 апостолът обсъжда гршката за

бедните ВдоВици. Той тбърди, че за тях и прехрана-

та им носят отгоВорност техните роднини. Ако

няма роднини или те не изпълняВат задълженията

си, тогаВа местната църкба трябва да се погрижи

23

за ВярВащите ВдоВици. Но тук отноВо стаВа дума

за текущите нуЖди — не за бъдещите.

БоЖията цел е членоВете на Христовото тяло да

се гршкат за непосредствените нуЖди на братята

и сестрите си:

„Това е Въпрос на споделяне. Днес Вашето изоби-

лие ще запълни тяхната нуЖда, а един ден тях-

ното изобилие моуке да запълни Вашата ну&да.

По този начин споделяме един с друг и както

казВа Писанието, онзи, който е събрал много,

няма излишък и онзи, който е събрал малко,

няма недостиг." (Филипс, 2. Коринтяни 8:15)

Християнин, който си мисли, че трябВа да подсигу-

ряВа бъдещите си нуЖди, се изпраВя пред трудния

Въпрос колко ще бъде достатъчно. ЗатоВа той пре-

карВа ЖиВота си В преследВане на някакВо неопреде-

лено по Величина богатстВо, лишаВайки се от при-

Вилегията да даде най-доброто от себе си на Господ

Исус Христос. Той стига до края на един пропилян

ЖиВот и откриВа, че така или иначе Всичките му

нуЖди са щели да бъдат посрещнати, ако е ЖиВял с

цяло сърце за Спасителя.

Ако Всички християни Вземеха думите на Господ

Исус букВално, не би имало недостиг на средстВа за

делото на Господа. БлагоВестието щеше да шестВа

с по-голяма сила и мощ. Когато някой ученик би се

сблъскал с определена нуЖда, за другите би било ра-

24

gocm u приВилегия ga споделят с него тоВа, което

имат.

Да се тбърди, че трябВа да има и богати христи-

яни, които да могат да достигнат до богатите

хора В сВета, е абсурд. ПаВел е достигнал до дома

на императора, когато сам е бил затВорник (фили-

пяни 4:22). Ако се покоряваме на Бога, моЖем да Му

се доВерим, че Той ще уреди подробностите.

Примерът на Господ Исус трябВа да приключи

Всички спороВе. Слугата не е по-горен от господаря

си. „Зло е за слугата да търси богатство, почит и

слаВа В един сбят, В който негоВият Господ беше

беден, презрян и отхвърлен" — Георг Мюлер^8.

„Страданията на Христос ВключВаха бедността

— 2. Коринтяни 8:9. Разбира се, бедност не означа-

Ва непременно мръсотия и дрипи, но ВъВ Всеки слу-

чай означава липса на запаси и средства за разкош...

Преди около тридесет години ... Ендрю Мърей^9 по-

сочи, че Господ и НегоВите апостоли не биха могли

да изпълнят задачата си, ако не са били наистина

бедни. Този, който иска да Вдигне друг, трябВа да се

наВеде, като самарянина, а огромното мнозинстбо

от чобечестбото е ЖиВяло и Все още ЖиВее В бедно-

та." — А. ГроуВз.

Хората казВат, че за домашния ЖиВот са необхо-

дими някои материални притеЖания. ТоВа е Вярно.

Хората казВат, че бизнесменът-християнин

трябВа да разполага с определен капитал, за да дВи-

Жи бизнеса си. ТоВа е Вярно.

25

Хората казбат, че има и други материални прите-

жания, като аВтомобил например, които могат да

се използбат за БоЖия слаба. ТоВа също е Вярно.

Но изВън тези осноВателно необходими неща

християнинът трябба да ЖиВее пестеливо и само-

Жертвено за разпространението на еВангелието.

НегоВото мото трябВа да бъде: „Работи много,

харчи малко, даВаи много — и Всичко за Христос" —

А. ГроуВз.

Всеки от нас е отгоВорен пред Бога за тоВа как-

8о означаВа за него да се отрече от Всичко. Един

Вярващ не моЖе да запоВядВа на друг; Всеки тпрябба

да дейстВа според личното си ВодителстВо от Гос-

пода. ТоВа е изключително личен Въпрос.

Ако като резултат от такоВа ВодителстВо Гос-

под доВеде ВярВащия до степен на посвещение, не-

позната дотогаВа, няма място за лична гордост.

Всички ЖертВи, които ние праВим, не са никакВи

ЖертВи, погледнати В сВетлината на Голгота. Ос-

Вен тоВа, ние само даВаме на Господа тоВа, което и

без друго ще изгубим, и тоВа, към което Вече не сме

прибързани.

„Не е глупак онзи, който даВа тоВа, което не

моЖе да запази, за да спечели оноВа, което не моЖе

да загуби" — ДЖим Елиът.

26

Пречки пред следването

Всеки, който си постаВя целта да следВа Христос,

моЖе да бъде сигурен, че пред него ще се пояВят

мноЖестВо пътища за бягстВо. Ще му се дадат

безброй ВъзмоЖности да се Върне назад. Други гла-

соВе ще го Викат и ще му предлагат да отреЖе ня-

колко сантиметра от кръста. ДВанадесет легиона

ангели стоят готоВи, за да го спасят от пътя на

себеотрицание и самоЖертВа.

ТоВа е илюстрирано по забелеЖителен начин В раз-

каза за тримата кандидат-ученици, които остабиха

други гласобе да заглушат гласа на Христос.

„А като вървяха по пътя, един човек Му рече: Господи,

ще Те следвам, където и да идеш. Исус му каза: Аиси-

иите си шпат леговища и небесните птици — гнезда,

а Човешкият Син няма къде глава да подслони. А на

друг каза: Последвай Ме. А той рече: Господи, позволи

ми първо да отида и да погреба баща си. Но Той му

каза: Остави мъртвите да погребват своите мър-

тъвци; а ти иди и разгласявай БоЖието царство.

Рече и друг: Ще Те следвам, Господи; но първо ми поз-

воли да се сбогувам с домашните си. А Исус му каза:

Никой, който е слоЖил ръката си на плуга и гледа на-

зад, не е годен за БоЖието царство." (Аука 9:57—62)

27

Трима неназоВани мъЖе застанаха лице В лице с

Исус Христос. Те чуВстВаха Вътрешна необходи-

мост да Го последВат. Но позволиха на нещо друго

да застане меЖду техните души и пълното посВе-

щение на Господа.

Г-н Твърде Бърз

ПърВият е бил наречен г-н ТВърде Бърз. Той сам 8ъ-

одушеВено предлага да последВа Господа наВсякъде.

„Ще Те следвам, където и да идеш." НикакВа цена

няма да бъде тВърде Висока. Никой кръст няма да

бъде прекалено теЖък. Никой път няма да бъде пре-

калено стръмен.

На пръВ поглед изглеЖда, че отгоВорът на Спаси-

теля няма Връзка с искреното доброволно предлоЖе-

ние на г-н ТВърде Бърз. Исус казВа: „Лисиците си

имат леговища и небесните птици — гнезда, а Чо-

вешкият Син няма къде глава да подслони" Всъщ-

ност отгоВорът на Господа е най-подходящият.

Все едно, че Той казВа: „Ти тВърдиш, че искаш да Ме

следВаш наВсякъде, но готоВ ли си да ЖиВееш без

материални удобства? Лисиците имат побече удоб-

стВа В този свят отколкото Аз. Птиците имат

гнездо, което могат да нарекат сВое. А Аз съм без-

домен Скитник В света, създаден от Моите ръце.

Готов ли си да ЖертВаш сигурността на собстбе-

ния дом, за да ме следваш? Готов ли си да изоста-

Виш нормалните удобстВа на ЖиВота, за да Ми слу-

Жиш отдадено?"

28

ИзглеЖда, че чоВекът не е бил готоВ, защото не

чуВаме поВече нищо за него В СВещеното Писание.

ЛюбоВта му към земните удобстВа яВно е била по-

голяма от негоВата отдаденост на Христос.

Г-н Твърде Бавен.

Вторият е бил наречен г-н ТВърде БаВен. Той не е

доброВолец както пърВият; Спасителят го призоВа-

Ва да Му бъде последовател. ОтгоВорът му не е ка-

тегоричен отказ. Не моЖе да се каЖе, че той изоб-

що не се интересува от Господа. По-скоро има

нещо друго, което иска да напраВи най-напред. И

тоВа е големият му грях: той постаВя собстВени-

те си намерения пред намеренията на Христос. За-

белеЖете отгоВора му: „Господи, позВоли ми пърВо

да отида и да погреба баща си."

Разбира се, че е напълно нормално един син да ока-

Же на родителите си дълЖимата почит. И ако ба-

щата е починал, напълно В рамките на християнска-

та Вяра е той да бъде погребан от сина си.

Но естестВената почит и уВаЖение определено се

преВръщат В грях, когато биВат постаВени над ин-

тересите на Исус Христос. Действителният стре-

меЖ на ЖиВота на този чоВек се разкрива от отк-

ритата му молба: „Господи, ... ми пърВо..." Остана-

лите думи, които изгоВаря, са просто за прикритие

на Вътрешното му Желание да постаВи себе си на

пърВо място.

29

Изглежда той не е разбирал парадоксалността и

моралния абсурд на думите „Господи, ... първо ми..."

Ако Христос е Господ, тогаВа Той трябва да е Пър-

Ви! Ако личното местоимение „Аз" седи на престо-

ла, тогаВа Христос няма Власт.

Г-н ТВърде БаВен има да сВърши една работа и

той постабя тази работа на пърВо място. ЗатоВа

Исус му отгоВаря съВсем подходящо: „ОстаВи мър-

твите да погребват сВоите мъртъВци; а ти иди и

разгласявай Божието царстВо." Бихме могли да пе-

рифразираме думите Му така: „Има неща, които

духоВно мъртВите могат да праВят също толкоВа

добре, колкото и ВярВащите. Но има други неща В

жиВота, които само ВярВащите могат да напра-

Вят. ВнимаВай да не прекараш жиВота си ВъВ Вър-

шене на неща, които един непоВярВал може да нап-

раВи не по-зле от теб. ОстаВи духоВно мъртВите

да погребВат физически мъртВите. А що се отнася

до теб — бъди незаменим. Нека целта на жиВота

ти бъде да напредВа Моето дело на земята."

Изглежда цената е била прекалено Висока за г-н

ТВърде Бабен. Той напуска сцената на историята В

безименно мълчание.

Ако пърВият чоВек е илюстрация за материални-

те удобстВа като пречка пред ученичеството, Вто-

рият може да се разглежда като пример за работа

или професия, на която се даВа предимство пред

глаВния смисъл на същестВуВането на християнина.

Няма нищо лошо В сВетската работа и професия.

30

БоЖията Воля за чоВека е да работи, за да издърЖа

себе си и семейстВото си. Но Животът на истинс-

кия ученик изисква пърВо да търсим БоЖието царс-

тВо и НегоВата прабда. ЖиВотът на ВярВащия не

биВа да бъде пропилян 6 неща, които и непоВярВали-

те могат да сбършат по същия начин, ако не и по-

добре. Задачата на професията е просто да бъдат

осигурени текущите нуЖди, докато глабното приз-

Вание на християнина е да пропоВядВа БоЖието цар-

стВо.

Г-н Твърде Лесен

Третият чоВек е бил наречен г-н ТВърде Лесен. Той

прилича на пърбия по тоВа, че сам предлага да след-

Ва Господа. Прилича и на Втория по тоВа, че изпол-

зВа същия протиВоречиВ израз: „Господи, ... пърВо

ми..." Той казВа така: „Ще Те следбам, Господи; но

първо лш позВоли да се сбогубам с домашните си."

Още ВеднъЖ трябВа да отбелеЖим, че Взето само

по себе си, В тоВа Желание няма нищо принципно

зло. Не противоречи на БоЖия закон да обичаме

роднините си и да се гриЖим за тях., нито пък да

спазим правилата на ВеЖлиВостта, когато ги напус-

каме. Къде тогаба този чоВек се проВали при изпи-

та? В следното: той позВоли на неЖните чубстба

към семейстВото да изместят Христос от пърВо-

то Му място.

И така, със съВършена проницателност Господ

Исус казба: „Никой, който е слоЖил ръката си на

31

плуга и гледа назад, не е годен за Божието царстВо."

С други думи, „Моите ученици не са от такоВа его-

центрично и мекушаВо тесто като теб. Аз искам

хора, които са готоВи отхвърлят семейните Връз-

ки; които няма да бъдат отклонени от сантимен-

тални роднини; които ще постаВят Мен над Всеки

друг чоВек В жиВота си."

Принудени сме да заключим, че г-н ТВърде Лесен е

изоставил Исус и тъжно си е отишъл по пътя. Не-

гоВото самоуверено желание да стане ученик се раз-

биВа В камъка на родстВените и семейните Връзки.

Може би този камък е една ридаеща майка, която

проплакВа: „Ще разбиеш майчиното ми сърце, ако

ме напуснеш, за да станеш мисионер!" Не знаем

точно. ТоВа, което знаем, е, че Библията милости-

Во пропуска името на този слабохарактерен чоВек,

който, обръщайки се назад, се разминаВа най-Велика-

та Възможност В жиВота си и си спечелВа епитафа

„Негоден за Божието царстВо".

И така, тоВа са трите осноВни пречки пред истин-

ското ученичество, илюстрирани чрез трима души,

които не бяха готоВи да ВърВят с Господа изцяло и

докрай:

Г-н ТВърде Бърз: любоВ към земните удобстба.

Г-н ТВърде БаВен: предимство на работата или

професията.

32

Г-н ТВърде Лесен: надделяВане на неЖните семейни

Връзки.

Господ Исус Все още призоВаВа, както е било Вина-

ги, мъЖе и Жени, които да го последват героично и

самоЖертВено.

Пътищата за бягстбо Все още се предлагат, Ви-

кайки загриЖено: „Пощади се! Далеч от тебе тоВа!"

Малцина са готоВи да откликнат.

Исусе, взех си кръста,

оставих всичко и след Тебе ще вървя.

Гол, беден и презрян, отхвърлен —

сега съм Твой — от днес до вечността.

Как се стопиха празните надеЖди,

амбициите ми суетни, знания, мечти;

Изпълнен съм сега със по-добри копн&ки —

Да следвам Теб по Твоите следи.

О, нека ме отхвърлят със презрение —

нали така направи и със Теб светът;

За мен е Твойта вярност от значение:

не към човешка слава води Твоят път.

И нека Твоят поглед е над мене,

о, Бог па Мъдрост, на любов и чудеса!

Врагът ще мрази, други ще се смеят,

но ако с мен си — всичко става светлина!

X. Ф. Аайт

33

Ученикът е упрабител

Прочетете Внимателно Лука 16:1—13.

Притчата за неВерния упраВител* беше отправена

именно към учениците. В нея Спасителят разкрива

принципи, които са Валидни за учениците от Всички

Времена. В крайна сметка учениците на Христос са

управители, на които Той е доберил гршката за СВо-

ята собстВеност и СВоите интереси тук на земя-

та.

Притчата изобилстВа с трудности. На пръВ пог-

лед тя поощряВа измамата и мошеничестбото. Но

разбрана В правилната й светлина, тя се оказба на-

ситена с изключително ВаЖни наставления.

Накратко, историята е следната: един богат соб-

стВеник наема упраВител да се гршки за имущест-

Вото и бизнеса му. С течение на Времето господа-

рят научава, че този чоВек прахосВа парите му. Той

Веднага прави ревизия на документите и предупреж-

дава управителя, че ще бъде уволнен.

Управителят разбира, че перспективите му не са

розоВи. Твърде стар е за теЖка физическа работа, а

да проси се срамува. И така, той залага на следната

* или: настойник. „Настойничество" е друга дума за упраВ-

ление на имущестВо - б. пр.

34

схема, която трябВа да му осигури приятели за ид-

ните дни: отиВа при един от длъжниците на госпо-

даря си и го пита: „Колко дължиш на шефа ми?"

„Седемстотин и петдесет галона масло" е отгоВо-

рът. „Добре, — казба управителят — плати ми по-

лоВината и ще считаме Въпроса за уреден." ОтиВа и

при друг от длъжниците на собстВеника и го пита:

„Какво дълЖиш на шефа ми?" Той отгоВаря: „Три

тона пшеница." „Добре... Ако ми платиш за дВа

тона и полоВина, ще считаме сметката за приклю-

чена"

Още по-шокиращ от действията на нечестния уп-

раВител е последващият коментар:

„И господарят похвали неверния настойник за

това, че е постъпил хитроумно; защото синовете на

този свят са по-хитроумни спрямо своето поколение

от синовете на светлината." (cm. 8)

Как трябВа да разбираме тоВа привидно одобре-

ние на нечестните машинации на управителя?

Едно нещо е сигурно. Нито неговият господар,

нито нашият Господ одобряВат мошеничества.

Това именно е била причината този чобек да бъде

уволнен. Никой праведен човек не би могъл да одоб-

ри подобна неВярност и измама. На какВото и да ни

учи тази притча, то не е, че злоупотребата с чуж-

дото имущество може да бъде оправдана.

Има само едно нещо, за което нечестният упра-

вител би могъл да бъде похвален, и то е, че той се

замисля за бъдещето си. Той прави Всичко възможно,

35

за да си осигури приятели за Времето след уВолнени-

ето си. Той дейстВа за „после" не за „сега".

ТоВа е фокусът на притчата. Хората от сВета

полагат големи усилия, за да подсигурят бъдещето

си. ЕдинстВеното бъдеще, за което те са загриже-

ни, са старините им, Времето след пенсия. И те се

трудят неуморно, за да са сигурни, че ЖиВотът им

ще бъде добре уреден, когато Вече няма да са В със-

тояние да работят печелиВша работа. Те не счи-

тат никакВо усилие за прекалено В стремеЖа си към

социална осигуреност.

В тоВа отношение неспасените са по-мъдри от

ВярВащите. Но за да разберем защо, трябВа да осъз-

наем, че бъдещето на ВярВащия е на небето, а не на

тази земя. ТоВа е същественият момент. Бъдеще-

то за неВярВащия е Времето меЖду „сега" и гроба.

Бъдещето за едно БоЖие дете е Вечността с Бога.

СледоВателно притчата учи, че неноВородените

са по-мъдри и дейстВени В подготоВката на собст-

Веното си бъдеще на земята, отколкото са христи-

яните за сВоето, което е на небето.

На този фон Господ Исус предстаВя практическо-

то прилоЖение на поуката:

„И Аз ви казвали Спечелете си приятели чрез непра-

ведното богатство, та когато се привърши, да ви

приемат във Вечните Жилища." (cm. 9)

НепраВедното богатстВо — тоВа са парите ни и

ВсякакВи други материални притеЖания. Имаме Въз-

моЖността да използваме тези неща, за да печелим

36

души за Христос. Хората, спечелени чрез Вярната

употреба на парите ни, тук са наречени приятели.

Един ден ние също ще бъдем уВолнени (ще умрем

или ще бъдем Взети от Христос при ГрабВането).

Приятелите, спечелени чрез мъдрата употреба на

материалните ни притежания, ще бъдат нашите

посрещачи, които ще ни приВетстВат с „Добре до-

шъл" ВъВ Вечните Жилища.

ТоВа е начинът, по който мъдрите управители

планират бъдещето си — не като прекарват ЖиВо-

та си В напразно търсене на сигурност на земята,

а В страстен стремеЖ да бъдат заобиколени В небе-

то от приятели, които са спечелени за Христос

чрез техните пари. Пари, които са се превърнали В

Библиии, НоВи ЗаВети, части от Писанието, бро-

шури и Всякаква друга християнска литература.

Пари, с които са били поддърЖани мисионери или

други Христови работници. Пари, с които е подпо-

могнато финансирането на християнски радиопрог-

рами и други заслуЖаващи си християнски дейности.

Накратко: пари, които са използВани за разпростра-

нение на благовестието по ВсякакъВ ВъзмоЖен на-

чин. „Единственият начин да събираме богатства

на небето, е да ги инвестираме в нещо, което оти-

ва на небето"

Когато вярващият осъзнае, че парите му могат

да бъдат използвани за спасяването на скъпоценни

души, той изгубва любовта си към вещите. Луксът,

богатстВото и разкошът започВат да горчат на

37

стомаха му. Той копнее да Види непраВедното бо-

гатстВо преВърнато чрез небесна алхимия ВъВ Веч-

ни поклонници на Агнето. Той е заВладян от Възмож-

ността да напраВи нещо В Живота на хората, кое-

то ще донесе Вечна слаба на Бога и Вечно благосло-

вение на самите тях. Той чуВстВа нещо от ЖаЖда-

та на Ръдърфорд:

Ако доведа една душа при Бога,

пред престола Му, от дясната страна,

то небето ми ще бъде двойно —

там, в зелшта на Емануил, Спасителя.

Ан Кози

За него Всички диаманти, рубини и перли, Всички

банкоВи сметки и застрахователни полици, Всички

Вили, яхти и скъпи коли са непраВедно богатстВо.

Ако ги използваме за себе си, те се развалят, но ако

ги използваме за Христос, те ще носят дивиденти

през цялата Вечност. Начинът, по който се отна-

сяме към материалните неща, степента, до която

се ВкопчВаме В тях, е проверка на нашия характер.

Господ подчертава тоВа В 10-и стих:

„Верният в най-малкото и в многото е верен, а неп-

раведният в най-малкото и в многото е неправеден."

Тук най-малкото е управлението на материалните

притеЖания. Верните в това най-малко са онези,

които ги използват за прослаВа на Бога и за благос-

ловение на блиЖните си. Неверните в най-малкото

38

са онези, които са използВали собстВеността и при-

теЖанията си, за да си осигурят комфорт, охолен

ЖиВот и собстбено удоболстбие. Ако един чобек не

се покаЖе достоен за доверие В най-малкото (мате-

риалните притеЖания), как моЖе да му се има добе-

рие за големите неща (духоВно настойничестВо)?

Ако чоВек е нечестен по отношение на непрабедно-

то богатстВо, как моЖе да се очакВа, че ще бъде

Верен като слуЖител на Христос и управител (нас-

тойник) на БоЖиите тайни (1. Кор. 4:1)?

И така, Спасителят праВи още една крачка В

този ход на мисли:

„И така, ако В непраВедното богатстВо не бяхте

Верни, кой ще Ви поВери истинското?" (cm. 11)

Земните богатства не са истински богатстВа;

тяхната стойност е крайна и Временна. ДухоВните

богатстВа са истински богатстВа: тяхната стой-

ност е неизмерима и никога няма да се изчерпи.

Щом чоВек е неВерен В начина, по който се отнася

със земните неща, не моЖе да очакВа, че Бог ще му

гласуВа доВерие чрез духоВно благослоВение В този

ЖиВот и чрез упраВление на небесните богатстВа.

Господ разширяба мисълта с още една стъпка:

„И ако В чуждото не бяхте Верни, кой ще Ви даде Ва-

шето?"(cm .12)

Материалните неща не са наша собственост. Те

принадлеЖат на Бога. Всичко, което притеЖаВаме,

ни е поВерено от Бога, за да го упраВляВаме. Всичко,

което моЖе да бъде наречено наистина наше, са

39

плодоВете на прилежното ни учение и слуЖение тук

и наградите за Вярно упраВителстВо там. Ако не

сме се оказали Верни В стопанисването на БоЖията

собственост, не моЖем да очакваме да наВлезем В

дълбоките тайни на БоЖието СлоВо В този ЖиВот,

нито да бъдем наградени В следВащия.

Достигайки до кулминацията на поучението си,

Господ обобщаВа поуката от цялата притча:

„Никой слуЖител не моЖе да слуЖи на двама госпо-

дари; защото или ще намрази единия и ще обикне дру-

гия, или ще се привърЖе към единия, а другия ще пре-

зира. Не моЖете да слуЖите на Бога и на мамона."

(cm. 13)

Не моЖе да има разделена Вярност. НеВъзмоЖно е

за ученика да ЖиВее за дВа сВята. Един управител

обича или Бога, или мамона. Ако обича мамона, той

мрази Бога.

И накрая нека напомним: Всичко тоВа беше казано

на учениците — не на невярващите.

Ребност

Простимо е за един ученик, ако няма големи умст-

вени способности. МоЖе да му се прости и ако не е

особено силен физически. Но никой ученик няма из-

винение, ако му липсВа ревност. Ако сърцето му не

40

пламти от страстния копнеЖ по Спасителя, той е

осъден.

Все пак християните са последователи на Онзи,

който каза: „Ревността за Твоя дом Ме изяде"(Йоан

2:17) Техният Спасител изгаряше от копнеЖ за Бога

и за НегоВите интереси. В НегоВия Влак няма мес-

та за полоВинчати последователи.

Господ Исус ЖиВееше В състояние на духобно нап-

реЖение. ТоВа личи от думите Му „Имам кръщение,

с което трябва да се кръстя; и колко се измъчвам, до-

като то се извърши!" (Лука 12:50) И отноВо, казано

по забелеЖителен начин: „Аз трябва да върша дела-

та на Онзи, който ме е пратил, докато е ден; иде

нощ, когато никой не моЖе да работи."

РеВността на Йоан Кръстител беше засВидетел-

стбена от Господа, когато Той каза: „Той беше све-

тило, което гореше и светеше." (Йоан 5:35)

Апостол ПаВел беше наистина реВностен чоВек.

Някой се е опитал да улоВи и скицира пламенния му

ЖиВот така:

„Той е човек без грюката да си печели приятели,

без надеЖдата или копнеЖа по светските блага,

безчувствен към светските загуби, без грюка за

Живота си, без страх от смъртта. Той е човек

без полоЖение, без звание, без родина. Човек, зав-

ладян от една мисъл — благовестието на Хрис-

тос. Човек, преследващ една-единствена цел —

БоЖията слава.

41

Глупак, дори доволен от това да бъде считан

за глупак заради Христос. Наречете го ентусиа-

ст, фанатик, дърдорко, или каквото и да е друго

странно определение, което светът люЖе да му

даде. Но нека бъде странен. В момента, в който

го нарекат търговец, собственик, граЖданин,

богаташ, светски човек, дори човек на здравия

разум, с характера му вече е свършено. Той тряб-

ва да говори или да умре. И дори да трябва да

умре, той ще говори. За него няма почивка; той

прекосява суша и море, планини, скалисти места

и безпътни пустини. Той вика, не се щади; не

моЖе да бъде спрян. Издига гласа си в затвора; и

сред морските бури той не мълчи. Пред страшни

съдилища и велики царе той свидетелства за ис-

тината. Нищо не моЖе да смълчи гласа му освен

смъртта. И дори пред лицето на смъртта, пре-

ди мечът да отдели главата от раменете му,

той говори, той се моли, той свидетелства,

той изповядва, той умолява, той воюва и нак-

рая благославя Жестоките хора."

Други Божии мъже са имали същото пламенно жела-

ние да угодят на Бога. Чарлз Стъд пише:

„Някои искат да си Живеят спокойно под звъна

на църковната камбана.

Аз искам да отворя спасителна база в самото

предверие на ада.'1

42

Интересно е, че към пълно посВещение на Христос

го е подтикнала статия, написана от един атеист.

В нея се казВало:

„Ако твърдо вярвах, както милиони твърдят за

себе си, че религиозното знание и практика в

този свят определя съдбата ми в един друг

свят, тогава религията би била всичко за мен.

Бих захвърлил земните наслади като досада,

земните гршки като глупост, земните мисли и

чувства като суета. Религията би била първата

ми мисъл при събуЖдане и последната картина

на въображението ми, преди сънят да ме пото-

пи в безсъзнателното. Бих се трудил само за

нейното дело. Бих мислил само за идващия ден

на Вечността. Бих считал, че една-единствена

душа, спечелена за небето, си заотуЖава цял Жи-

вот страдания. Последствията тук на земята

никога не биха могли да спрат ръката ми или да

затворят устата ми. Този свят, със своите ра-

дости и скърби, не би заемал мислите ми дори за

миг. Бих се стрелшл да гледаль единствено на

вечността и на безсмъртните души около себе

си, които скоро ще бъдат или навеки щастливи,

или навеки нещастни. Бих излязъл в света и бих

проповядвал в подходящо и неподходящо време и

посланието ми би било: КАКВО ЩЕ ПОЛЗВА

ЧОВЕКА, АКО СПЕЧЕЛИ ЦЕЛИЯ СВЯТ, А ИЗ-

ГУБИ ДУШАТА СИ?"

43

ДЖон Уесли е бил ребностен християнин. Той е

казал:

„Дайте ми сто души, които обичат Бога с цяло-

то си сърце и душа и не се плашат от нищо ос-

вен от греха, и аз ще преобърна света."

ДЖим Елиът, убит мъченически 6 ЕкВадор, е бил ис-

тински огнен факел за Исус Христос. Една сутрин,

когато размишлявал Върху думите „ПраВи слуЖите-

лите си огнен пламък" (ЕВр. 1:7), той писал В днеВ-

ника си:

„Възпламеним ли съм? БоЖе, избави ме от уЖас-

ния азбест на „другите неща". Моля Те да ме на-

поиш с маслото на Светия Дух, за да горя. Но

огънят е преходен, често догаря бързо. МоЖеш

ли да понесеш това, душе моя — кратък Живот?

Вътре в мен Живее Духът на Най-великия, Живял

кратко, чиято ревност за Бога Го изяде. „Гори-

во аз за Теб да бъда искам, а БоЖи пламък, о,

Христе, Си Ти!"

Последният ред е цитиран от едно чудесно сти-

хотВорение на Ейми Кармайкъл. Не е чудно, че

ДЖим Елиът е почерпил Вдъхновение от него:

От молитва, която проси избавление

пред урагана, който върху Теб свисти;

От подъл страх преди изкачване;

От спъване, преди да извися;

44

От самощадене — опази ме, Капитане!

Пази Войника Си, който след Теб Върви!

И от коварна склонност към размекване;

От избора на по-приятното и лесното —

защото от това духът ми ще линее

и не това е пътят на Разпънатия;

От плътското, което замъглява кръста —

О, БоЖиеАгне, моля Те, спаси!

Ти дай лш любовта, която води в пътя;

Вярата, която от нищо няма страх;

НадеЖдата — от трудности неуморима;

Изгарящ порив, който мрази грях.

Не ме оставяй да потъна като глина,

обезличен от гршки в нечии води.

Гориво аз за Теб да бъда искам,

А БоЖи пламък, о, Христе, си Ти!

Големият позор на църкВата на XX В. е, че сред ко-

мунистите и последователите на различни култоВе

се среща поВече реВност, отколкото сред христия-

ните. През 1903 г. един чоВек със седемнадесет пос-

ледоВатели започна сВоята атака към сВета. През

1918 техният брой беше Вече четиридесет хиляди и

с тези четиридесет хиляди той заВзе Властта над

цяла Русия — 116 млн. души. ТоВа дВшкение продъл-

Жи да расте и днес Владее над една трета от насе-

лението на сВета^10. Колкото и да сме протиВ тех-

45

ните принципи, не моЖем да не се Възхитим на реВ-

ността им.

Много християни се почуВстВаха силно изобличе-

ни, когато Били Греъм за пръВ път прочете следно-

то писмо, написано от американски студент В ко-

леЖ, посВетил се на комунизма В Мексико. Целта на

писмото е била да обясни на годеницата му защо

трябВа да разВалят годеЖа си.

„Сред нас, комунистите, смъртността е Висо-

ка. Ние сме тези, които биват разстрелвани,

обесвани, линчувани, затваряни, клеветени, по-

дигравани, уволнявани, притеснявани по всяка-

къв друг възмоЖен начин. Немалка част от нас

биват убивани или затваряни. Ние Живеем в

уЖасна мизерия. Даваме на партията всяка спе-

челена стотинка, която е в повече от насъщни-

те ни потребности. Ние, комунистите, нямаме

много време за кино, концерти, скъпи ресторан-

ти, прилични домове и нови коли. Наричат ни

фанатици. Ние сме фанатици. Животът ни е

подчинен на един велик фактор: БОРБАТА ЗА

ПОБЕДАТА НА СВЕТОВНИЯ КОМУНИЗЪМ.

Ние, комунистите, шпаме Жизнена философия,

която не моЖе да се купи с никакви пари. Имаме

кауза, за която да се борим; имаме ясно опреде-

лена цел и смисъл в Живота. Ние подчиняваме

своето незначително собствено „аз"на едно ве-

лико двиЖение сред човечеството и ако личният

ни Живот изглеЖда теЖък или егото ни страда

46

от подчинението па партията, пие получаваме

пълна компенсация за това чрез мисълта, че Все-

ки един от пас с малкото, което прави, допри-

нася за нещо ново и истинско, нещо по-добро за

човечеството.

Има едно нещо, което Желая до смърт: напре-

дъка на комунистическата кауза. Тя е моят Жи-

вот, моята работа и бизнес, моята религия,

моето хоби, моята любима, моята Жена, моя-

та любовница, хлябът и водата ми. Денем рабо-

тя за нея, а нощем мечтая за нея. Властта й

над л\ен не намалява, напротив — нараства с

времето. Така че аз не мога да завърЖа приятел-

ство, любовна връзка или дори да водя разговор,

без да го свърЖа с тази сила, която едновремен-

но двюки и направлява Живота ми. Оценявалг

хората, книгите, идеите и постъпките според

това как влияят на комунистическата кауза и

какво отношение имат към нея. Вече съм бил в

затвора заради идеите си и ако се налоЖи, съм

готов заради тях да бъда изгорен на клада."

Ако комунистите могат да бъдат така отдадени

на сВоята кауза, колко поВече би трябВало христия-

ните да са готоВи да се изразходват с любоВ и ра-

дост за сбоя слабен Господ! Наистина, ако Господ

Исус изобщо заслуЖаВа нещо, тогаВа Той заслуЖаВа

Всичко. „Ако християнската Вяра заслуЖаВа В нея да

се ВярВа Въобще, тогаВа тя заслуЖаВа да бъде Вяр-

Вана героично." — финдли^11.

47

„Ако Бог наистина е направил нещо в Христос,

от което зависи спасението на света, и ако Той

го е оповестил, тогава задължение на христия-

ните е да бъдат нетолерантни към всичко, кое-

то го игнорира, отрича или отхвърля." —

Д?кеймс Дени п.

Бог търси хора, които са напълно предадени на уп-

раблението на СВетия Дух. ТакиВа хора изглеждат

като пияни В очите на другите, но онези, които

разбират, ще осъзнаят, че те са дВижени от „ог-

ромна, дълбока, неотклонна, непресъхВаща жажда за

Бога". Нека Всеки кандидат-ученик Вземе дълбоко

присърце необходимостта от реВност В жиВота си.

Нека се стреми да изпълни описанието, дадено от

епископ Райл^13:

„Ревностният вярващ човек е преди всичко чо-

век на едно-единствено нещо. Не е достатъчно

да се каЛе, че той е сериозен, взима нещата при-

сърце, безкомпромисен е, върви напред с пламе-

нен дух. Той вюкда само едно нещо, гриЖи се за

едно нещо, Живее за едно нещо, погълнат е от

едно нещо; и това нещо е да угоди на Бога. Дали

Живее, или умира; дали е здрав, или болен; дали е

богат, или беден; дали е харесван, или е хулен;

дали е смятан за мъдър, или за глупак; дали е об-

виняван, или хвален; дали е почитан, или прези-

ран — за всичко това ревностният човек не го е

гриЖа въобще. Той гори за едно-единствено нещо;

48

и това нещо е да угоди на Бога и да Го прослави.

Ако той се изразходва в това горене — няма

значение, той е доволен. Той счита, че е напра-

вен, за да гори — като факел. И ако горейки той

изгори, той е направил просто това, за което

Бог го е определил. Такъв човек винаги ще нами-

ра поле за ревностното си слуЖение. Ако не моЖе

да проповядва, да работи, да дава пари — тога-

ва ще вика, ще стене, ще се моли. Да, дори ако е

просяк, завинаги прикован на болнично легло,

той ще накара колелата на греха около него да

се въртят теЖко, застъпвайки се непрестанно

за това пред Бога. Ако не моЖе да се бие в доли-

ната заедно с Исус Навиев, той ще извърши де-

лото на Мойсей, Аарон и Ор на хълма (Изход

17:9—13). Ако самият той не е подходящ за ра-

ботата, тогава няма да остави Господа на ми-

ра, докато не дойде помощ от другаде и работа-

та не бъде свършена. Това имам предвид, когато

говоря за ревност в религията"

Вяра

Не моЖе ga има истинско ученичестВо без дълбока

и безуслоВна Вяра В ЖиВия Бог. ЧоВекът, който ще

Върши подВизи за Бога, трябВа най-напред да Му се

добери напълно. „Всички гиганти на Вярата са били

49

слаби хора, които са изВършили Велики дела, защото

са разчитали, че Бог е с тях" — Хъдсън Тейлър.

Истинската Вяра се осноВаба на някакВо обеща-

ние, което Бог е дал — някакВа част от НегоВото

СлоВо. ТоВа е Важно. ВярВащият най-напред прочи-

та или чуВа някакВо обещание от Господа. СВетият

Дух Взима тоба обещание и го разкриВа на сърцето

и ума му по много личен начин. ВярВащият осъзна-

Ва, че Бог му е гоВорил пряко. С пълна уВереност В

истинността на Този, който е обещал, той смята

обещаното за така сигурно, като че е Вече изпълне-

но, Въпреки че, погледнато по човешки, то може да

е невъзможно.

ТоВа може да стане с някоя запоВед, Вместо с обе-

щание. За Вярата няма разлика. Ако Бог запоВядВа,

Той даВа и силата. Ако Той казВа на Петър да тръг-

не по Водата, Петър може да бъде сигурен, че нуж-

ната способност ще му бъде дадена (Мат. 14:28).

Ако той ни запоВядВа да пропоВядВаме благоВести-

ето на Всяко създание, можем да сме сигурни, че ще

имаме нужната благодат (Марк 16:15).

Вярата не дейстВа 6 областта на Възможното.

Няма слаВа за Бога В оноВа, което е Възможно по

чоВешки. Вярата започВа там, където чоВешките

способности сВършВат. „Царството на Вярата за-

почВа там, където Възможното сВършВа и където

Виждането и разумът се проВалят." — Георг Мю-

лер^8.

50

Вярата казВа: „Ако „неВъзмоЖно" е единственото

Възражение, тогаВа моЖе да стане!"

„Вярата ВъВеЖда Бога на сцената и затова тя не

познаба такоВа нещо като неВъзмоЖното — да, тя

се присмиба на неВъзмоЖното. Според преценката

на Вярата Бог е Великият отгоВор на Всеки Въпрос

— Великото решение на Всеки проблем. Тя се опира

изцяло на Него и следоВателно за Вярата няма ни-

какВо значение дали ще са шестстотин хиляди

(леВа) или шестстотин милиона. Тя знае, че Бог е

Вседостатъчен. В него Вярата намира източника на

Всичко. НеВерието пита: ,JCak моЖе да бъде тоВа?"

НеВерието е пълно с Въпроси Как, но на сто хиляди

Как Вярата има един Велик отгоВор: Бог." — Чарлз

Макинтош^14.

От чоВешка гледна точка за АВраам и Сара беше

неВъзмоЖно да имат дете. Но Бог беше обещал. И

за АВраам имаше само едно неВъзмоЖно нещо —

Бог да го излъЖе.

„АВраам, надявайки се, без да има причина за на-

дезкда, повярва, за да стане баща на много на-

ции, според казаното: „Толкова ще бъде твоето

потомство" И без да отслабне във вяра, като

вшкдаше, че тялото му е вече замъртвяло —

тъй като беше на около сто години — както и

мъртвостта на Сарината утроба, не се усъмни

в БоЖието обещание чрез неверие, а се укрепи

Във вяра, като отдаде слава на Бога и като

беше напълно уверен, че това, което Бог е обе-

51

щал, Той е силен и да го изпълни"(Римл. 4:18—

21).

Вярата се уповава на обещаното.

Гледа само на Господа В плана.

Смело се смее над невъзможното

и простичко казва: „Ще стане!"

Нашият Бог е Специалист по невъзможното (Лука

1:37). Няма нищо мъчно за Него (Битие 18:14).

„Онова, което е невъзможно за човеците, за Бога е

възмоЖно." (Лука 18:27).

Вярата се опира на НегоВото обещание: „Всичко е

възмоЖно за този, който вярва" (Марк 9:23) и Възк-

ликВа заедно с ПаВел: „Всичко мога чрез Исус Хрис-

тос, който ме подкрепя." (филипяни 4:13).

Съмнението вшкда главно пречките —

Вярата забелязва пътечките!

Съмнението казва: Все по-тъмно става! —

Вярата: Вшк, вече се развиделява!

Съмнението се колебае винаги,

на всяка крачка —

Вярата стремително се към върха изкачва!

Съмнението пита: Кой ли вярва? —

Вярата говори: Аз, аз вярвам!

Тъй като Вярата бораВи със сВръхестестВеното и

божестВеното, тя не Винаги изглежда „разумна". Не

52

беше прояВа на „здраВ разум" от страна на АВраам

да напусне родината и дома си, без да знае къде

отиВа, просто защото Бог му беше казал да го нап-

раВи (ЕВр. 11:8).

Не беше много практично от страна на Исус На-

ВиеВ да атакуВа Ерихон без специално Въоръжение

(Ис. НаВ. 6:1—20). Хората от сВета биха се изсме-

ли на такаВа лудост. Но той успя!

Всъщност Вярата е най-разумното нещо. КакВо

по-разумно от тоВа, едно тВорение да се добери на

сВоя ТВорец? Лудост ли е да ВярВаш на Един, който

нито може да излъже, нито да се проВали, нито да

сгреши? Да се добери на Бога е най-смисленото, ра-

зумно и практично нещо, което чоВек може да нап-

раВи. ТоВа не е скок В тъмното. Вярата изискВа

най-силното доказателстВо и го намира В непогре-

шимото СлоВо на Бога. Никой никога не Му се е до-

ВеряВал напразно. Никой няма и да го напраби. Вяра-

та В Бога не носи никакъВ риск: тя е сигурна.

Вярата дейстВително прослаВя Бога. Тя Му даВа

праВилното място — като на един, който е напъл-

но достоен за доВерие. От друга страна, неВерието

опозоряВа Бога, защото Му приписВа лъжа (1. Йоан.

5:10). То предизВикВа СВетия ИзраилеВ (Пс. 78:41).

Вярата също така постаВя чоВека на праВилното

му място: смирен просяк, паднал В праха пред Вели-

кия Господар на Вселената.

Вярата е обратното на Виждането. ПаВел ни на-

помня, че ходим с Вяра, а не с Виждане (2. Кор. 5:7).

53

Да ходим с Вшкдане означаба да имаме Видими сред-

стВа за нуЖдите си, да притеЖаваме съотВетни за-

паси за бъдещето, с помощта на чоВешкия си инте-

лект да се подсигурим срещу неизВестни рискоВе.

Ходенето с Вяра е точно обратното: то означаВа

Всеки момент да разчитаме само на Бога. То е една

непрекъсната криза на зависимост от Бога. Плът-

та се стряска от положението на пълна зависи-

мост от един небидим Бог. Тя се опитВа да се под-

сигури срещу възмоЖни неприятности. Ако не Вшк-

да точно накъде отиВа, тя е склонна да изпадне В

пълна нерВна криза. Но Вярата ВърВи напред В пъл-

но послушание на БоЖието СлоВо, издига се над об-

стоятелстВата и се доВеряВа на Бога за посрещане-

то на Всички нуЖди.

Всеки ученик, който е решил да ходи с Вяра, моЖе

да бъде сигурен, че Вярата му ще бъде изпитана.

Рано или късно той ще бъде доВеден до изчерпВане

на чоВешките си ВъзмоЖности. В такаВа крайност

той ще бъде изкушен да се обърне за помощ към

другите хора. Но ако той наистина се доВеряВа на

Бога, ще гледа само към Него.

„Да разкрия — пряко или непряко — нуЖдите си на

чоВешко същестВо е бягстВо от ЖиВота на Вяра и

е голямо оскърбление за Бога. ТоВа е Всъщност пре-

дателство към Него. То е равносилно на тоВа да

каЖа, че Бог ме е изоставил и сега трябва да търся

помощ от другаря си. Това е да се откаЖа от Живия

извор и да се обърна към един пробит варел. Да пос-

54

табя едно творение меЖду душата си и Бога, като

по този начин ограбВам себе си от огромни благос-

лоВения, а Бога — от подобаващата Нему слаба." —

Чарлз Макинтош.

ЕстестВената нагласа на ученика е да Желае да

расте ВъВ Вярата (Лука 17:5). Той Вече се е доВерил

на Христос за спасението на душата си. Сега се

опитВа да разшири областите от Живота си, кои-

то са предадени под Властта на Христос. Когато

се сблъсква с болести, страдания, трагедии и загуба

на близки, той опознаба Бога по един ноВ и по-инти-

мен начин и Вярата му укрепВа. Той доказба Вер-

ността на думите „Тогава ще знаем дали следваме

да познаваме Господа" (Осия 6:3). Колкото поВече

откриВа БоЖията Вярност, толкоВа по-ребностен

ще бъде за тоВа, да Му се доберяВа за Все по-големи

неща.

Тъй като Вярата е от слушане, а слушането — от

XpucmoBomo слоВо, ученикът трябВа да копнее да е

„напоен" с Писанията — да ги чете, да ги изучаВа,

да ги запомня наизуст, да размишляВа над тях ден и

нощ. Те са картата и компасът му, негоВият Водач

и утешител, фенерът и светлината му.

В Живота на Вяра Винаги има място за напредък.

Когато четем за онова, което е било извършено

чрез Вяра, осъзнаваме, че сме като малки деца, кои-

то си играят на брега на безбреЖен океан. ПодВизи-

те на Вярата са ни дадени В ЕВреи 11 гл. Те стигат

до внушителна кулминация В стихове 32—40:

55

И какво повече да каЖа? Защото няма да ми стиг-

не време да говоря за Гедеон, Варак, Самсон и Йеф-

та, още u за Давид, и за Самуил, и за пророците,

които с Вяра побеЖдаваха царства, раздаваха

правда, получаваха обещания, затваряха устата

на лъвове, угасяха силата на огъня, избягваха от

острието на меча, от слабост ставаха силни,

ставаха силни в бой, обръщаха в бяг чуЖди войски.

Жени приемаха мъртвите си възкресени, а други

бяха мъчени, като не приемаха да бъдат освободе-

ни, за да поучат по-добро Възкресение. Други бяха

подлагани на изпитания от подигравки и бичува-

ния, а още и окови и тъмници, бяха убивани с ка-

мъни, изкушавани, разрязвани с триони, умираха,

заклани от меч, скитаха се в овчи и кози коЖи,

като търпяха бедствия, лишения и страдания;

тези, за които светът не бе достоен, се скитаха

по пустините и планините, по пещерите и ровове-

те на земята. Но всички тези, макар и да бяха

засвидетелствани чрез вярата, не получиха изпъл-

нението на обещанието, да не би да достигнат в

съвършенство без нас; защото за нас Бог беше

предвидил нещо по-добро.

Една последна дума! Вече споменахме, че ученик,

който ходи с Вяра, ще бъде считан за мечтател или

фанатик от хората В сВета или дори от други хрис-

тияни. Но е добре да помним, че „Вярата, която

даВа на чобек да „ходи с Бога", без съмнение ще му

56

помогне u ga оценяВа праВилно мислите на хората."

— Ч. Макинтош.

Молитва

Единствената напълно задоволителна книга, която

някога е била написана по Въпроса за молитВата, е

Библията. Всички други опити ни оставят с чубст-

Вото, че има още недостигнати дълбочини и неизка-

чени Височини. Не моЖем да се надяВаме В тази

кншкка да надминем опитите на другите. Най-мно-

гото, което моЖем да направим, е да обобщим ня-

кои от ваЖните принципи на молитВата, и особено

ВъВ Връзка с християнското ученичество.

1. Най-добрата молитВа избира от дълбока Вът-

решна потребност. Всички сме се уВерили, че тоВа

е Вярно. Когато ЖиВотът ни е Ведър и спокоен, на-

шите молитВи са склонни да стаВат еднообразни и

равнодушни. Когато изпаднем В криза, В момент на

опасност, В сериозна болест, под теЖък товар, то-

гава молитвите ни са пламенни и Живи. Някой е ка-

зал, че „стрелата, която ще достигне до небето,

трябва да бъде изстреляна от лък, обтегнат до

край". Усещането за неотлоЖност, за безпомощ-

ност, за осъзната нуЖда, е утробата, от която се

раЖдат най-добрите молитВи.

57

За съжаление ние прекарваме no-голямата част от

жиВота си В опити да предотВаратим изпадането В

нужда. Чрез хитри икономически методи ние се под-

сигуряВаме срещу Всеки Възможен неблагоприятен

случай. Чрез чисто чоВешка пресметливост дости-

гаме състояние, при което сме Вече богати, преза-

доВолени сме с блага и нищо не ни липсВа. А след

тоВа се чудим защо молитвеният ни жиВот е пли-

тък и безжизнен и защо от небето не пада огън.

Ако наистина ходехме чрез Вяра, а не чрез Виждане,

тогаВа молитвеният ни жиВот щеше да бъде рево-

люционизиран.

2. Едно от условията за успешна молитва е да

„пристъпваме с истинно сърце" (ЕВр. 10:22). ТоВа оз-

начаба, че трябВа да бъдем честни и искрени пред

Бога. Няма никакВо място за лицемерие. Ако тряб-

Ва да изпълним тоВа услобие, ние никога няма да се

молим на Бога да напраВи нещо, което самите ние

можем да напрабим. Например никога няма да Го

молим да осигури пари за определен християнски

проект, ако ние самите имаме пари В излишък, ко-

ито могат да бъдат употребени за тоВа. Бог не е

за подиграВане. Той не отгоВаря на молитВи, на ко-

ито Вече е дал отгоВора, но ние не желаем да го из-

ползваме.

В същата Връзка не може да се молим Господ да

изпрати други хора на нибата Си, ако самите ние не

сме готоВи да отидем. Стотици хиляди молитВи са

били изречени за мюсюлманите, хиндуистите и бу-

58

gucmume. Ho ако Всички, които се молеха, бяха го-

тоВи и да бъдат използбани от Господа за достига-

не на тези хора, тогаВа Вероятно историята на

християнското мисионерстВо би била доста по-на-

сърчителна.

3. Молитвата трябВа да бъде проста, с Вяра и без

съмнения. Много е лесно да бъдем погълнати от те-

ологичните проблеми, сВързани с молитВата. ТоВа

спомага само за притъпяВане на духоВните сетиВа.

По-добре е да се молим, отколкото да се опитВаме

да разгадаем Всички тайни около молитбата. Нека

остаВим докторите по богослоВие да разВиВат сВо-

ите теории за молитВата. А обикноВеният ВярВащ

нека атакуВа небесните Врати с детско доВерие.

АВгустин е казал: „Неучените преВземат небето

със сила, а ние, с цялата си ученост, не се издигаме

по-Високо от плът и кръВ."

Не зная по какъв специален метод,

но зная: чува Бог молитвен шепот.

Не зная Бог кога изпраща Свойта Дума,

да схванем, че молитвата ни чул е.

Но рано или късно тя ще дойде, зная,

затуй ще чакам със търпение до края.

Не зная нито как, кога или къде

ответа верен Господ ще даде.

59

На Него се надявам и само Него моля.

Той мъдър е: Да бъде Неговата воля!

Аола К. Хенсън

4. За да имате истинска сила 6 молитба, не задър-

Жайте нищо за себе си. Предайте се изцяло на Хрис-

тос. Бъдете готоби на Всичко за Него. Отречете

се от Всичко, за да следбате Спасителя. ТакоВа пос-

Вещение, което уВенчаба Христос като Господ над

Всичко, получава награда от Него.

5. ИзглеЖда, че Бог особено цени молитвата, коя-

то ни е струВала нещо. Тези, които стаВат рано

сутрин, се радВат на общение с Онзи, който също

стаВаше рано, за да получи напътствията Си за

деня от Своя Отец. Също така онези, които са

толкоба ребностни, че са готоби да се молят цяла

нощ, преЖивяват БоЖията сила по неоспорим на-

чин. МолитВата, която не ни струВа нищо, няма

стойност. Тя е просто съпътстващ продукт на

едно еВтино християнство.

Новият Завет често свързва молитвата с поста.

ВъздърЖането от храна моЖе да бъде от значител-

на помощ 6 духовните упраЖнения. За човека то

води до яснота, концентрация и проницателност.

От БоЖия страна изглеЖда, че Господ е особено го-

тов да отговаря на нашите молитви, когато сме

ги поставили преди насъщния си хляб.

6. Избягвайте егоистичните молитви. „Просите и

не получавате, защото зле просите, за да го разпиле-

60

ете за страстите си." (Яков 4:3) ОсноВното, за

което се молим, трябба да бъдат интересите на

Господа. ПърВо трябВа да се молим: „Да дойде Твое-

то царство, да бъде Твоята воля на земята, както е

на небето" и чак тогаВа: „дай ни и днес ежедневния

ни хляб".

1. ТрябВа да почитаме Господа с големи искания,

защото Той е Велик Бог. Нека имаме Вярата да

очакваме големи неща от Бога.

Приближаваш се при Цар:

Приготви си дълъг списък за подаръци;

Че за Него няма невъзможен дар:

Любовта и силата Му не познават граници.

Цркон Нютон

Колко често сме наскърбяВали Господа, като сме

очакВали от Него толкоВа малко! Били сме доВолни

от толкоВа дребни победи, от толкоВа оскъдни пос-

тижения, от така посредстВени стремеЖи, че не

сме остаВили у околните Впечатлението, че на-

шият Бог е Велик Бог. Не сме Го прославили В очи-

те на хората, които не Го познаВат, чрез един Жи-

Вот, който би прикоВал Вниманието им и би събу-

дил интереса им към силата, която го поддърЖа.

Често е било трудно да се каЖе за нас както за

апостола: „И слаВеха Бога поради мене." — Е. Мур^15.

8. Когато се молим, трябВа пърВо да сме сигурни,

че сме В рамките на БоЖията Воля. И тогаВа тряб-

61

6а да се молим с Вярата, че Той ще чуе и ще отгобо-

ри. „И увереността, която имаме към Него, е това,

че ако молим нещо според Неговата воля, Той ни слу-

ша; и ако знаем, че ни слуша, за каквото и да помо-

лим, знаем, че получаваме това, което сме помолили

от Него." (1. Йоан. 5:14, 15).

Да се молим В името на Господ Исус означаВа да

се молим по НегоВата боля. Когато наистина се

молим 8 НегоВо име, тоВа е същото, като че ли Са-

мият Той изрича искането към СВоя Отец. „И как-

вото и да поискате в Мое име, ще го направя, за да се

прослави Отец В Сина. Ако поискате нещо В Мое име,

ще го направя."(Йоан 14:13, 14) „Ив онзи ден няма да

Ме питате за нищо. Истина, истина ви казвам: ако

поискате нещо от Отца в Мое име, Той ще ви го

даде." (Йоан 16:23) „Пак ви казвам, че ако двама от

вас се съгласят на земята за каквото и да било нещо,

което да поискат, ще им бъде от Моя Отец, който е

на небесата. Защото, където двама или трима са

събрани В Мое име, там съм и Аз посред тях." (Мат.

18:19, 20)

„Да се молим „В НегоВото име" означаВа да бъдем

хВанати за ръка и Водени от Него В молитВата си.

ОзначаВа, ако мога да се изразя така, че Той е коле-

ничил до нас и НегоВите Желания протичат през на-

шето сърце. ТоВа означаВа „В НегоВото име". Него-

Вото име е тоВа, което е Той самият, НегоВата

същност, така че да се молим В името на Христос

трябВа да означаВа, че се молим В съгласие с Него-

62

Вата благословена Воля. Мога ли да се моля за зло В

името на БоЖия Син? ТоВа, за което се моля, тряб-

Ва да бъде истински израз на НегоВото същестВо.

Така ли се моля В действителност? Молитвата

трябва да диша със силата на СВетия Дух, ума и

Желанията на Христос В нас и за нас. Наистина не

би трябвало да заВършВаме молитВата си без думи-

те „В името на нашия Господ" — но тогаВа и Всич-

ки наши молби трябВа да са проникнати, напоени

от благословеното име на Исус — всичко трябва да

е В съгласие с тоВа име" — Самюел Ридаут^16

9. Ако искаме молитвеният ни Живот да е наис-

тина ефективен, сметките ни с Бога трябВа да се

уреЖдат бързо. С тоВа имаме предвид, че грехът

трябВа да бъде изпоВядВан и остаВян Веднага щом

осъзнаем, че е Влязъл В ЖиВота ни. „Ако в сърцето си

имах неправда, Господ не би послушал" (Псалм 66:18).

ТрябВа да стоим В Христос. „Ако стоите в Мен и

думите Ми стоят във вас, искайте каквото и да ?ке-

лаете, и ще ви бъде" (Йоан 15:7). ЧоВек, който стои

В Христос, е така близо до Него, че е изпълнен с

разбиране на БоЖията Воля. ТогаВа той ще се моли

В съгласие с нея и ще бъде сигурен В отгоВора. И

отноВо, ЖиВотът на стоене В Христос изисква да

се покоряваме на заповедите Му. „... и каквото и да

поискаме, получаваме от Него, защото пазим Него-

вите заповеди и вършим това, което е угодно пред

Него." (1. Йоан. 3:22) За да бъдат чути и отговорени

63

молитвите ни, е необходимо праВилно състояние на

душата ни (1. Йоан. 3:20).

10. Не трябВа да се молим само В определено Вре-

ме на деня. ТрябВа да разВием постоянна молитВена

нагласа, така че да се обръщаме към Бога докато

ВърВим по улицата, шофираме, работим на бюрото

си или подреждаме Вкъщи. Неемия е класически при-

мер за такъВ спонтанен Вид молитВа (Неемия 2:46).

Добре е да „Живеем под покрива на Всевишния", Вмес-

то да наминабаме там отВреме набреме.

11. Накрая, молшпВата ни трябВа да бъде конк-

ретна. Само когато се молим за ясни и определени

неща, ще получим ясни и определени отгоВори.

Молитвата е наша огромна привилегия. Чрез нея,

както е казал Хъдсън Тейлър, се учим да променяме

хората чрез Бога. „КакВи Възможности за Вършене

на чудеса се оказват 6 ръцете ни В чудното царст-

Во на молитВата! Можем да Внесем сВетлина В

студени и тъмни места. Можем да запалим лампа-

та на надеждата В тъмницата на малодушието.

Можем да сВалим Веригите от ръцете и краката на

затворниците. Да изпратим топлина от родината

В чужда страна. Да изпратим небесен поздраВ на

отпадналите духом, дори да жиВеят далеч отбъд

океана. Чудеса В отгоВор на молитВа!" — Дж. Джо-

ует^17

Към тоба един писател на име Уенам^18 добаВя след-

ното: „ПропоВядВането е рядък дар; молитВата е

още no-рядък. Проповедта е като меч — оръжие за

64

близко разстояние. Онези, които са далеч, не могат

да бъдат достигнати от нея. Молитвата е като

карабина: дейстВа на голямо разстояние и при опре-

делени обстоятелства е дори по-резултатна."

Господи, каква промяна става

чрез Твоето присъствие в тоз кратък час!

Какви товари смазващи се надделяват,

каква изсъхна/ш земя пои се с gwkg!

Пред Тебе коленичиме и сякаш

около нас нещата се смаляват.

Изправяме се пак — и близко и далечно

изглеЖда светло очертано, ясно.

Пред Теб сме на колене — колко слабост!

Изправяме се — пълни сме със сила.

Защо да вършим нещо не тъй, както трябва?

Или защо не моЖем да сме силни винаги?

И нуЖно ли е да сме претоварени от грюки,

уплашени и притеснени, или „мат",

когато чрез молитва Ти със благост

ни даваш радост, сила и кураЖ?

Тренч

65

Война

EgBa ли някой би могъл ga прочете НоВия ЗаВет

дори повърхностно, без да забелеЖи, че сравнението

с Война често се използва за характеризиране на

плана на Христос на земята. Истинското христия-

нство е много далеч от лекомислените и сладникаВи

развлечения на днешния християнски свят. То не

биВа да бъде бъркано със стремеЖа към лесен и раз-

кошен ЖиВот В търсене на удоВолствия, който днес

е така широко разпространен. Християнството е

борба на Живот и смърт — един непрестанен сблъ-

сък със силите на ада. Който не осъзнаВа, че битка-

та е започнала и няма Връщане назад, не моЖе да

бъде никакъв ученик.

1. По Време на Война е нуЖно единстВо. Войната

не е Време за дребнави караници, за заВисти и пар-

тизанства, за разделена преданост. Никой дом, раз-

делен протиВ себе си, не моЖе да устои. Следова-

телно войниците на Христос трябва да са единни.

Пътят към единството минаВа през смирението.

Това е ясно показано във филипяни 2 гл. НевъзмоЖ-

но е да се скараш с един истински смирен човек. За

да има битка, са нуЖни дВама. „От гордостта прои-

66

зхоМдат само препирни" Където няма гордост,

няма u място за препирни.

2. Войната налага живот на жертви и лишения.

ВъВ Всякакво Военновременно положение същестВу-

Ва строга система за определяне на дажбите. Край-

но Време е за християните да разберат, че сме Във

война и че разходите трябва да се сведат до мини-

мум, така че колкото може повече от средствата

ни да се използват в борбата.

Малцина виждат това така ясно, както един

млад ученик на Христос, на име P. M. През 1960 г.

той бил председател на класа на новоприетите в

едно библейско училище. По време на неговото ръ-

ководство постъпило предложение определена сума

да се изразходва за обичайното тържество на класа,

за униформи и за подарък на класа. Вместо да одоб-

ри такива разходи, които не допринасяли директно

за разпространението на благовестието, P. M. се

оттеглил от поста си на председател. В деня, в

който било оповестено оттеглянето му, на всички-

негови съученици било връчено следното писмо:

Скъпи съученици,

След като въпросът за тържествата на класа,

униформите и подаръка на класа бяха поставени

пред ръководството, аз се замислих за отноше-

нието на християнина към тези неща.

Мисля, че ще намерим най-голяма радост за са-

мите себе си, ако предадем себе си, парите си и

67

68

Времето си изцяло за Христос и за другите, от-

кривайки по този начин истинността на думи-

те: „Който изгуби Живота си заради Мен, ще го

намери."

Да пилеят времето и парите си за неща, които

не водят до категорично свидетелство за Хрис-

тос пред невярващите или до изграждането на

БоЖия народ, за християните изглеЖда несъв-

местимо с факта, че всеки ден 7000 души уми-

рат от глад и повече от половината свят не е

чувал нищо за единствената НадеЖда на човека.

Колко повече слава бихме отдали на Бога, ако

помогнем Евангелието да достигне до тези 60%

от света, където не се знае нищо за Исус Хрис-

тос, или дори в много съседни домове, вместо да

се събираме в тесен кръг, допускайки само онези,

които мислят като нас, и прахосвайки време и

пари за собствено удоволствие.

Тъй като зная за конкретни нуЖди и възмоЖнос-

ти финансите ни да се използват много ефек-

тивно за славата на Исус Христос и за помощ

за блиЖния ни тук и зад граница, не мога да раз-

реша средствата на класа да бъдат изразходва-

ни за самите нас без нуЖда. Ако бях един от оне-

зи, които са в толкова голямо лишение (а аз

зная за много такива), тогава бих се радвал

имащите тази възмоЖност да направят всичко

необходимо, за да получа Евангелието, а също и

материална помощ.

„И както искате да правят на вас човеците,

така и вие правете на тях."

„Но ако някой има благата на този свят и види,

че брат му е в нуЖда, а заключи сърцето си от

него, как обитава в него БоЖията любов?"

И така, с любов и молитва да моЖете да види-

те Господ Исус, даващ всичко свое (2. Кор. 8:9),

аз ви предавам оставката си като председател

на класа на випуск '63.

В Него с вас,

P.M.

3. Войната е Време на страдание. Ако днес млади-

те хора са готоВи да дадат ЖиВота си за родината

си, колко поВече трябВа да бъдат готоВи христия-

ните да загубят ЖиВота си заради Христос и благо-

Вестието. Вяра, която не ни костВа нищо, не стру-

Ва нищо. Ако Господ Исус изобщо означаВа нещо за

Всички ни, тогаВа Той трябВа да означаВа Всичко, и

никакВи съображения за лична сигурност или пред-

пазВане от страдания не биВа да ни Възпират В

слуЖбата ни за Него.

Когато апостол ПаВел искаше да защити сВоето

апостолстВо от атаките на дребнаВите си крити-

ци, той не посочи семейния си произход, образоВани-

ето си или светските си придобивки. Не — той се

69

позоВа на страданията си заради Господ Исус Хрис-

тос. „Христови слуЖители ли са? — в безумие говоря

— аз още повече: бил съм В много повече усилия, пре-

комерно в бичувания, още повече в тъмници и много

пъти и на смърт. Пет пъти юдеите са ми удряли по

четиридесет удара без един; три пъти са ме били с

тояги; веднъЖ са ме пребили с калгъни; три пъти съм

претърпявал корабокрушение; една нощ и един ден съм

бил сред морските стихии. Много пъти съм бил в пъ-

тешествия, в опасност от реки, в опасност от раз-

бойници, в опасност от съотечественици, в опасност

от езичници, в опасност в града, в опасност в пусти-

нята, в опасност в морето, в опасност меЖду лъЖеб-

ратя; в труд и мъка, много пъти в неспане, в глад и

ЖаЖда, много пъти в пост, в студ и голота; и освен

всичко, това, което теЖи върху мен всеки ден — гри-

Жата за всичките църкви." (2. Кор. 11:23—28)

Изпращайки благородното си предизвикателство

към сина си Тимотей, той го уВещаВа: „Бъди участ-

ник в страданията като добър войник на Исус Хрис-

тос." (2. Тим. 2:3)

4. Войната изискВа пълно подчинение. Един истин-

ски Войник изпълняВа запоВедите на сбоя командир

безуслоВно и незабавно. Нелепо е да мислим, че

Христос ще се задоВоли с нещо по-малко. Като Съз-

дател и Изкупител, Той има пълно праВо да очакВа

от онези, които са го последВали В битката, да се

подчиняват на запоВедите Му напълно и Веднага.

70

5. Войната изискВа умение да се бораВи с оръжие.

Оръжията на християнина са молитВата и Божие-

то СлоВо. Той трябба да е предаден на пламенна, из-

пълнена с Вяра, постоянна и упорита молитВа.

Само по този начин укрепленията на Врага могат

да бъдат съборени. Заедно с тоВа той трябВа уме-

ло да използВа меча на Духа — Божието СлоВо. Вра-

гът ще напраВи Всичко Възможно, за да го накара да

изостаВи този меч. Ще хВърля съмнения Върху бо-

гоВдъхноВеността на Писанията. Ще посочВа при-

Видни противоречия. Ще предлага оборващи аргу-

менти от науката, философията и човешките тра-

диции. Но Войникът на Христос трябВа да отстоя-

Ва позициите си, доказвайки ефективността на оръ-

жието си, като го използВа 8 подходящо и неподхо-

дящо Време.

Оръжията ВъВ Войната на Христос изглеждат

смешни В очите на чоВека от света. Планът,

който се оказа успешен при превземането на Ери-

хон, би разсмял Военните стратези днес. Незначи-

телната „армия" на Гедеон би предизвикала само ус-

миВки. А какВо да кажем за прашката на ДаВид, за

магарешката челюст на Самсон, за нищожната Бо-

жия армия от глупаци през Всички ВекоВе до днес?

ДухоВният ум знае, че Бог не е на страната на мно-

гобройните батальони, не — Той обича да Взема сла-

бите и глупавите, и презрените неща на този сВят,

и да Се прослаВя чрез тях.

71

6. Войната изискба познаВане на Врага и негобата

тактика. Така е и ВъВ Войната на Христос. „Защо-

то нашата борба не е срешу кръв и плът, а срешу на-

чалствата, срещу властите, срещу световните вла-

детели на мрака на този свят, срешу духовете на зло-

то в небесните места." (Ефесяни 6:12) Ние знаем, че

„сам Сатана се преправя на светъл ангел. Така че не е

голямо нещо, ако и неговите служители се преправят

на слуЖители на правдата." (2. Кор. 11:14, 15)

Опитният Войник на Христос знае, че най-острата

съпротива няма да дойде от пияницата, обикноВе-

ния крадец или блудницата, а от мними религиозни

деятели. Религиозните Водачи прикоВаха Христос

на кръста. Религиозните Водачи преследВаха ранна-

та църкВа. Самият ПаВел срещна най-острата съп-

ротиВа от хора, които се представяха за БоЖии

слуЖители. И така е било през Всички Времена до

днес. Служителите на Сатана се преправят на слу-

Жители на светлината. ГоВорят религиозен език,

носят религиозно облекло, дърЖат се приВидно бла-

гочестиВо, но сърцата им са изпълнени с омраза

към Христос и към благовестието.

7. Войната изисква пълно отдаване. „Никой, кой-

то слуЖи като войник, не се заплита в Житейски ра-

боти, за да угоди на този, който го е записшг за вой-

ник." (2. Тим. 2:4) Ученикът на Христос се учи да

бъде нетолерантен към всяко нещо, което би могло

да застане меЖду неговата душа и пълното посве-

щение на Господ Исус Христос. Той е твърд, без да

72

обшкда; moii е неотстъпчиВ, без да засяга. Защото

той има един и само един копнеЖ. Всичко друго

трябВа да бъде отВедено В плен.

8. Войната изискВа смелост пред лицето на опас-

ността. „Затова Вземете пълното БоЖие Въоръже-

ние, за да моЖете да противостоите В злия ден, и

като победите, да устоите. И така, стойте..." (Ефес.

6:13, 14а). Често е било отбелязвано, че БоЖието

ВъоръЖение, описано В Ефес. 6:13—18, не предВиЖда

защита на гърба и следователно не защитава при

бягстВо. Защо да бягаме? Ако сме „повече от побе-

дители чрез Онзи, който ни е възлюбил", ако никой не

моЖе да успее протиВ нас, защото Бог е откъм нас,

ако победата е сигурна и затоВа изобщо сме започ-

нали битката, как моЖем изобщо да помислим за

бягстВо?

Какво от туй, ако съм сред печелившите

или с онези, които Жалко падат?

Всъщност грешни са единствено страхливците;

В борбата губят само тез, които бягат.

Врагът, който пристъпва все напред, е силен;

но пъргаво е моето оръЖие, Xpucme.

ВиЖ гордите им копия и знамена на смърт,

Но задели за мене само къс и остър меч.

И опази ме да не ме ударят В гръб.

цитирано от Ейми Кармайкъл

73

СВегтюбно господстбо

Целта

Бог ни е призвал да Владеем сбета. Той никога не е

имал за нас намерението да се родим благородници,

а да умрем просяци.

Целта Му не е била да прекараме Живота си като

„дребни чиноВници В западащо предприятие". Кога-

то пърВоначално Господ е създал чоВека, Той му е

дал господстВо над земята. УВенчал го е със слаба и

чест и е покорил Всичко под краката му. ЧоВекът е

бил облечен с Власт и достойнство — само малко

по-долни от тези на ангелите.

Когато е съгрешил, Адам е загубил голяма част от

господстВото, което му е било дадено чрез божест-

вената наредба. Вместо да упраЖнява неоспорима

Власт, той е упраВляВал колеблиВо едно несигурно

царстбо.

Чрез благовестието В определен смисъл ние мо-

Жем да си Възвърнем господстВото. Не стаВа дума

за Власт над ръмЖащи кучета или отроВни змии.

СтаВа дума за правото ни народите да бъдат наше

наследство и краищата на земята — наше прите-

74

Жание. „Истинският империализъм е царстВо на

морално чиста и духовна Власт; управление и гос-

подстВо чрез очарователното излъчВане на един

чист и осветен Живот" — ДЖ. ДЖоует^17.

Всъщност тоВа Величие на християнското приз-

вание е нещо, което Адам никога не е познавал. Ние

сме съработници на Бога в изкуплението на сВета.

„Това е мисията ни — да помаЖем чоВеци В името

на Господа за царствен ЖиВот, за господство над

себе си, за слуЖба на царството." — Динсдейл

Йънг^19.

Трагедията на голяма част от Живота ни днес е

нашият неуспех да разберем и оценим високото си

призвание. Задоволяваме се да прекараме Живота си

в прегръдка с второстепенното или в усъвършенст-

ване в незначителното. Пълзим, вместо да летим.

Слуги сме, вместо царе. Малцина имат видението

да завладеят света за Христос.

СпърдЖън^20 е бил изключение. Той е написал следно-

то енергично послание до сина си:

„Не бих се радвал, ако Бог те е определил за ми-

сионер, да улгреш милионер.

Не вих се радвал, ако си годен за мисионер, да

паднеш до та^п, да станеш крал.

Какво са всичките крале, благородници, всички

скъпоценности, взети зедно, сравнени с величие-

то да печелиш души за Христос; с великата

чест да строши за Христос; не на чуЖда основа,

75

а чрез проповядване на Христовото благовестие

в недостигнати области?"

Друго изключение е ДЖон Mom^21, добре познат дър-

Жавник.и мисионер. Когато президентът КулидЖ му

предлоЖил да слуЖи като посланик 6 Япония, Mom

отговорил: „Г-н Президент, откакто Бог ме призо-

Ва да бъда НегоВ посланик, аз съм глух за Всички дру-

ги предлоЖения."

Били Греъм разказва за още едно изключение:

„Когато компанията „Стандарт Ойл" търсела В

Далечния изток чоВек за сВой представител, тя се

спряла на един мисионер. ПредлоЖили му десет хиля-

ди, но той отказал. ДВайсет и пет хиляди — той

отказал. Петдесет хиляди — той отказал! Те попи-

тали: „Защо, какВо има?" ОтгоВорил им: „Цената

Ви е отлична, но работата Ви е тВърде дребна. Бог

ме е призВал да бъда мисионер."

ПризВанието на християнина е най-благородното

от Всички и ако осъзнаем тоВа, ЖиВотът ни ще

придобие ноВо значение. Няма поВече да казВаме за

себе си: „...призванието ми е Водопроводчик" или:

„...призванието ми е физик", или: „..призванието ми

е лекар". Ще виЖдаме себе си като „призван за

апостол", а всичко останало ще бъде просто начин

за преЖиВяВане.

Ще ВиЖдаме себе си като призВани да пропоВядва-

ме благоВестието на Всяко създание, да праВим уче-

ници от Всички народи, да еВангелизираме сВета.

76

Огромна задача? Огромна — да, но не u небъзмоЖ-

на. Гигантският размер на задачата моЖе да се

Види от следното представяне на сВета В миниа-

тюра:

„Ако Във ВъобраЖението си моЖем да смалим

днешното население на сВета — днес над три

милиарда души — до група от хиляда души, Жи-

Веещи В един-единстВен град, ние ще Видим след-

ната ярка картина на контрастите:

Шейсет души ще предстВляВат населението

на Съединените Щати, Всички останали ще бъ-

дат предстаВляВани от 940 души. Шейсетте

американци ще притеЖаВат 35% от приходите

на целия град, останалите 940 — другите 65%.

Трийсет и шест от американците ще бъдат

(формални) членоВе на християнски църкви, 24

няма да бъдат. В града като цяло около 290

души ще бъдат (формални) християни, а 710

няма да бъдат. Поне 80 души В целия град ще бъ-

дат убедени комунисти, а 370 души ще бъдат

под комунистическо управление. Вероятно около

70 души В целия град ще бъдат (формални) про-

тестанти.

Триста и трима в целия град ще бъдат бели,

607 — черни или Жълти. Шейсетте американци

ще имат средна продължителност на Живота

около 70 г., всичките останали 940 души — сред-

на продължителност под 40 г.

77

78

Американците ще притеЖават петнайсет и

половина пъти повече на човек, отколкото всич-

ки останали средно взето. Те ще произвеждат

16% от всички хранителни стоки в града, ще

изяЖдат не повече от 1.5% от целия този запас

и ще пазят всичко останало за бъдещо използва-

не чрез скъпа техника за консервиране. Имайки

предвид, че повечето от 940-те не-американци

гладуват непрекъснато и никога не знаят дали

ще имат достатъчно за ядене, ситуацията, съз-

дадена от този дисбаланс в снабдяването с хра-

на и наличието на значителни запаси, става съв-

сем явно, особено на фона на факта, че амери-

канците вече изюкдат 72% повече от оптимал-

ното за нуЖдите на човека количество. Те дори

биха могли да пестят пари, ако раздаваха из-

лишната храна, поради високите складови раз-

ходи, но смятат, че това е опасна „дарителска

програма на мекушави добротворци"

Шейсетте американци ще имат дванайсет

пъти повече електрическа енергия от всички

останали, 22 пъти повече въглища, 21 пъти по-

вече петрол, 50 пъти повече стомана и 50 пъти

повече битово оборудване.

Групите с най-ниски приходи измеЖду шейсет-

те американци ще Живеят по-добре, отколкото

е средното равнище на останалите Жители. На

практика почти всички не-американци в града

ще бъдат бедни, гладни, болни и неграмотни.

Почти половината няма да могат да пишат

или да четат. Повече от половината няма да са

чули никога за Христос или за Неговото дело. Но

много скоро повече от половината ще чуят за

Карл Маркс" (Думите в скобите са добавени от

автора.)

— Хари Смит Аийпър^22

Как тогаба сВетът ще бъде достигнат с благовес-

тието на Христос В нашето поколение? ОтгоВо-

рът — чрез мъЖе и Жени, които обичат Бога с ця-

лото си сърце и обичат блшкния си както себе си.

Само посвещение и отдаВане, които изВират от

една неумираща любоВ, могат да изпълнят задача-

та.

За тези, които са принудени от ХристоВата лю-

боВ, никоя ЖертВа няма да бъде тВърде голяма, за

да бъде дадена за Него. От любоВ към Него те ще

направят оноВа, което никога не биха напраВили за

печалба. Те няма да смятат ЖиВота си за нещо скъ-

по. Те ще харчат и целите ще се похарчат само и

само хора да не погинат без благоВестието.

Разпънати Господи, сърце като Твоето искам.

Да любя изгубени грешници Ти ме учи.

Дръ?к ме go Себе Си — близко, съвсем близко;

Дари ме също с любов — голготска и истинска:

при Тебе да водя скъпи човешки души!

Дзкеймс А. Стюарт

19

Ако мотиВът не е любоВ, каузата е безнаде>кдна.

Няма никакВа полза. ТогаВа слуЖението не е нищо

поВече от зВънтяща мед или дрънкащ кимВал. Но

когато любоВта е пътеВодната зВезда, когато хора

тръгВат, горящи от преданост към Христос, няма

сила на земята, която би могла да спре победния

ход на еВангелието.

Методът

Представете си сега една група ученици, изцяло по-

корили се под Властта на Христос, дВизкени от

ХристоВата любоВ, обикалящи море и суша като

Вестители на едно слабно послание, неуморно нап-

редбащи към ноВи места, Визкдащи ВъВ Всеки срещ-

нат чоВек душа, за която е умрял Христос, поЖела-

Ващи Всекиго за поклонник на Спасителя през Веч-

ността. КакъВ метод биха използВали тези хора от

друг сбят, за да разгласят Вестта на Христос?

НоВият ЗаВет представя дВа принципни метода

за достигане на сбета с благовестието. Първият е

чрез публично пропоВядВане; Вторият е чрез лично

ученичество.

Колкото до пърВия, той е бил често използван от

Господ Исус, а по-късно и от НегоВите ученици.

НаВсякъде, където хора са се събирали на едно мяс-

то, е имало Възможност за проповядване на добра-

та вест. Така четем за прогласяване на благовести-

ето по пазарите, В затВорите, по синагогите, на

80

морския бряг или край реката. Спешността и пре-

Възходният характер на посланието праВят немис-

лимо ограничаването му до обикновените места за

събрания.

Вторият метод за разпространяване на христия-

нската Вяра е чрез лично обучение на ученици. ТоВа е

методът, използван от Господ Исус за обучаването

на дванадесетте. Той призоВа тази малка група

хора, за да бъдат с Него и за да ги изпраща. Ден след

ден Той ги обучаваше в БоЖията истина. Той поста-

ви пред тях задачата, за която бяха определени.

Предупреди ги подробно за опасностите и труднос-

тите, с които щяха да се сблъскат. Научи ги на

лично общуване с Бога и ги направи Негови съработ-

ници в славния, макар и труден боЖествен план.

След това ги изпрати като овце посред вълци. Със

силата на Светия Дух те се впуснаха напред, за да

разкаЖат на света за един възкръснал, възнесен и

прославен Спасител. Ефективността на този ме-

тод се виЖда от факта, че тази група ученици, на-

малена до единадесет чрез отстъпничеството на

предателя, преобърна целия свят с главата надолу

за Господ Исус Христос.

Освен че сам е практикувал този метод, апостол

Павел е напътствал иТимотей да го следва. „И как-

вото си чул от мен при много свидетели, това предай

на Верни човеци, които да са способни да научат и

други." (2. Тим. 2:2)

81

Първата стъпка е Внимателен избор В молитВа

на Верни хора. СледВащата( стъпка е да им се преда-

де Великото Видение. Третата е да бъдат изпрате-

ни да напраВят други хора ученици (Мат. 28:19).

За алчните за бройки и жадните за тълпи този

метод изглежда бабен и досаден. Но Бог знае какВо

праВи и НегоВите методи са най-добрите. Малцина

предани ученици ще напраВят за Бога много поВече,

отколкото цяла армия от самодоволни набожници.

Когато тези хора излязат В името на Христос,

те спазВат няколко осноВни принципа, които са

ясно очертани В Божието СлоВо. На пърВо място

те са хитри като змии и едноВременно с тоВа нез-

лоблиби като гълъби. Те разчитат на божестВените

запаси от мъдрост В трудния път, който трябва

да изминат. ЕдноВременно с тоВа те са кротки и

смирени В отношенията си с другите хора. Никой

няма осноВание да се бои от насилие от тяхна

страна. Хората могат да се страхуВат само от

техните молитВи и неугасимото им сВидетелстВо.

Тези хора се пазят чисти от политиката В сВета.

Те не се считат за призВани да се борят с никоя

форма на управление или политическа идеология. Те

могат да работят под Властта на Всякакво прави-

телство и да бъдат лоялни към това правителство

до момента, в който от тях се поиска да направят

компромис със свидетелството си или да се отре-

кат от своя Господ. Тогава те отказват да се под-

чинят и съответно приемат последствията. Но

82

никога не загоборничат срещу чоВешка Власт, нито

се замесВат В революционни планоВе. Не каза ли

Господ: „...ако царството Ми беше от този свят,

служителите Ми щяха да се борят"?Тези хора са пос-

ланици на една небесна страна и поради тоба пре-

минават през този сВят като чужденци и пришъл-

ци.

Те са абсолютно честни ВъВ Всичките си дела. Из-

бягВат хитруВания от какъВто и да е характер.

Тяхното „да" значи „да" и тяхното „не" значи „не".

Те отказВат да приемат популярната лъжа, че цел-

та опрабдаВала средствата. При никакви обстоя-

телства те не Вършат зло, за да дойде добро. Все-

ки от тях е Въплътената събест — no-скоро би ум-

рял, отколкото да съгреши.

Друг принцип, спазВан непоклатимо от тези хора,

е, че те обВързВат делото си с местната църкВа. Те

излизат наВън В ниВата сВета, за да печелят души

за Господ Исус, след което ги доВеждат В общение с

местната църкВа, където те могат да бъдат укре-

пени и изградени В сВоята пресбята Вяра. Истинс-

ките ученици осъзнаВат, че местната църкВа е Бо-

жият инструмент на земята за разпространяване

на Вярата и че най-добрата и най-трайна работа се

гради на този принцип.

Тези ученици мъдро избягват всякакви обвързващи

съюзи. Те тВърдо отказВат действията им да бъ-

дат определяни от каквато и да е човешка органи-

зация. Те получават бойните си заповеди направо от

83

небесния щаб. ТоВа не означава, че работят без до-

Верието и одобрението на християните В сВоята

местна църкВа. Напротив, те гледат на такоба

одобрение като на потвърждение на Божието приз-

Вание за служение. Но те подчертават необходи-

мостта от служба на Христос В подчинение на

СлоВото Му и на НегоВото ВодителстВо.

И накрая, тези ученици избягВат публичността.

Те държат да останат на заден план. Целта им е да

прославят Христос и да напраВят Него известен.

Те не търсят за себе си големи неща. Нито пък ис-

кат да разкрият стратегията си на Врага. ЗатоВа

работят тихо и незабележимо, незнайни за чоВеш-

ките хВалби или обвинения. Те знаят, че „небето е

най-доброто и най-безопасно място за научаване на

резултатите от техния труд".

Ученикът и бракът

„Има скопци, които сами себе си са скопили заради

небесното царство. Който мозке да приеме това,

нека приеме"(Мат. 19:12)

Един от най-важните въпроси, с които всеки уче-

ник се сблъскВа, е дали Бог го е призбал към семеен

живот, или към безбрачие. Това е изцяло въпрос на

лично водителство от Господа. Никой не може да

84

решаба moBa за някой друг и е много опасно занима-

ние да се месим В такаВа ВаЖна област.

Общото учение на БоЖието СлоВо е, че бракът е

БоЖия институция, създадена за чоВека със следни-

те няколко цели:

1. Той е създаден за приятелство и за удоВолстВие.

Бог Видя, че „не е добре за човека да бъде сам" (Бит.

2:18).

2. Той е предназначен за продължение на чоВешкия

род. ТоВа се Вшкда от запобедта на Господа: „Плоде-

те се и се размножавайте, и напълнете земята."

(Бит. 1:28)

3. Той е ВъВеден с цел запазване чистотата В се-

мейстВото и В общестВото. „За да се избягва блуд-

ството, нека всеки мъЖ има своя собствена Жена". (1.

Кор. 7:2)

Нищо В БоЖието СлоВо не намекВа, че брачният

ЖиВот е несъвместим с ЖиВота на чистота, посВе-

щение и слуЖение на Христос. НапротиВ, напомня

ни се, че „Женитбата е на почит и леглото — неоск-

вернено" (Евр. 13:4а). Записано е и следното: „Който

е намерил съпруга, намерил е добро." (Пр. 18:22) Думи-

те на Проповедника: „По-добре са двама, отколко-

то един" (Екл. 4:9) често се прилагат по отношение

на брака, особено ако дВамата са сбързани заедно В

слуЖба на Бога. Нарастващата ефективност на об-

щите усилия се виЖда от Втор. 32:30, където един

гони хиляда, а двама гонят десет хиляди.

85

Но макар че бракът е БоЖията Воля за чоВешкия

род като цяло, той не непременно е БоЖията Воля

за Всеки отделен чоВек. Въпреки че на него моЖе да

се гледа като на неотменимо праВо, ученикът на

Христос моЖе да избере да се откаЖе от тоВа сбое

праВо, за да се отдаде по-пълно на слуЖба на Хрис-

тос.

Господ Исус отбеляза, че В НегоВото царстВо ще

има и такиВа, които са станали скопци заради Него:

„Защото има скопци, които така са родени от

утробата на майка си; има и скопци, които са

били скопени от човеци; а има скопци, които

сами себе си са скопили заради небесното царст-

Во. Който моЖе да приеме това, нека приеме."

(Матей 19:12)

ТоВа е едно доброволно обричане, което чоВек праВи

В резултат на дВа фактора:

1. ЧуВстВо за ВодителстВо от Господа да ЖиВее

безбрачен ЖиВот.

2. Желание да се отдаде по-пълно на работата за

Господа, без допълнителните отговорности на се-

мейния ЖиВот.

ТрябВа да има убеЖдение за призВание от Бога (1.

Кор. 7:76). Само тогаВа един ученик моЖе да бъде

сигурен, че Господ ще му даде необходимата благо-

дат, за да издърЖи.

Второ, тоВа трябВа да е доброВолно. Когато без-

брачието се налага принудително от страна на цър-

86

kBama, опасността от нечистота и неморалност е

огромна.

Апостол ПаВел е подчертавал факта, че нежене-

ният чоВек често моЖе да се отдаде по-пълно на

Бога:

„НеЖененият се грюки за това, което е Господ-

но — как да угаЖда на Господа; а Жененият се

грюки за това, което е световно — как да угаЖ-

да на Жена си" (1. Кор. 7:32, 33)

Поради тази причина той изразяВа Желанието неЖе-

нените, неомъЖените, ВдоВците и ВдоВиците да ос-

танат както са, т. е. неЖенени и неомъЖени (1.

Кор. 7:7, 8).

Дори за тези, които Вече са Женени или омъЖени,

апостолът подчертава, че понеЖе Времето е крат-

ко, Всичко трябВа да бъде подчинено на Великата за-

дача да се благоВестВа Христос:

„Това казвам, братя, че времето е кратко. За-

това, отсега нататък тези, които имат Жени,

нека бъдат, като че нямат, и онези, които пла-

чат — като че не плачат, които се радват —

като че не се радват, които купуват — като

че не притеЖават, и които си слуЖат със света

— като че не са предадени на него, защото се-

гашното състояние на този свят преминава ."

(1. Кор. 7:29—31)

87

ТоВа, разбира се, не означаВа, че чоВек трябВа да за-

реже семейните си задължения, да изостаВи жена си

и децата си и да се Втурне да мисионерстВа. Озна-

чаВа обаче, че той не трябВа да жиВее за удоВолст-

Вията и удоВлетВорението на семейния жиВот. Той

не биВа да използва жена си и децата си като изВи-

нение за тоВа, че постаВя Христос на Второ мяс-

то.

Чарлз Стъд^23 се страхуВал да не би годеницата му

да е толкоВа сВързана с него, че Господ Исус да из-

губи пърВото място В нейния жиВот. За да избегне

тоВа, той съчинил един стих, който тя да си поВ-

таря Всеки ден:

Обичам те, Исусе

Тъй скъп си Ти за мен!

По-скъп дори от Чарли —

любим и скъпоценен.

Комунистите са се научили да подчиняВат семейния

си жиВот на Великата си цел да заВладеят сВета за

сбоята кауза. Гордън Лонсдейл^24 е един пример за

тоВа. След като бил залоВен В Англия като руски

шпионин през 1960, полицията намерила едно писмо

от жена му и негоВия отгоВор от шест страници.

Жена му била написала: „Колко неспраВедлиВ е жи-

Вотът. Напълно разбирам, че работиш и тоВа е

тВой дълг, и ти обичаш тази работа, и я Вършиш

напълно съзнателно. Въпреки тоВа разумът ми е ня-

как си no женски ограничен и страдам ужасно. Пиши

ми колко ме обичаш и може би ще се почуВстВам

по-добре."

От сВоя страна Лонсдейл бил отгоВорил: „Всичко,

което ще кажа, е че имам само един жиВот и той

не е лесен. Искам да го изжиВея така, че когато пог-

ледна назад, да не се срамуВам от начина, по който

съм го изжиВял. ... Скоро стаВам на трийсет и де-

Вет. Мислиш ли, че ми остаВа още много?"25.

„Времето е кратко", пише ПаВел, „нека ... тези, ко-

ито имат Лени, бъдат, като че нямат..."

Трагедията е, че прибързаният или непраВилен

брак често е бил оръжието на дяВола за отклоняВа-

не на младия ученик от пътя на пълно служение на

Христос. Много целеустремени пионери са пожерт-

вали пътя си на неразделено служение Върху сВатбе-

ния олтар.

Бракът може да бъде жесток Враг на изпълнение-

то на Божията Воля — Всички да чуят за Христос.

„Бракът е даден от Бога. Но когато той се преВър-

не В препятствие пред Божията Воля, с него е злоу-

потребено. Можем да посочим мнозина — мъже и

жени — които са получили ясно призВание да оти-

дат на мисионерското поле, но не са стигнали там,

защото са били задържани от близките си... Нищо,

дори и Божието благослобение на другар В жиВота,

не биВа да се изпречВа пред Божия план за жиВота

ни... Днес души умират без Христос, защото люби-

мите са Взели пърВенстбо пред Божията Воля."26

89

Вероятно безбрачието е особено полезно В случаи-

те на пионери-мисионери. „На мъЖете и Жените

от предната линия моЖе да се налоЖи да се лиша-

Ват и от най-необходимото, да не гоВорим за прия-

тните, макар и съВсем законни удоВолстбия на Жи-

Вота. Техен дълг е да понасят страдания, да бъдат

добри Войници, необременени с нещата от този Жи-

Вот, атлети без никакво излишно тегло... ТоВа е по-

бик, призвание и назначение на особена слуЖба."27

За онези, които чуят този призиб и откликнат,

ето я наградата на Христос: „Истина Ви казвам ...

Всеки, който е оставил къщи или братя, или сестри,

или баща, или майка, или Лена, или деца, или ниви за-

ради Моето име, ще получи стократно и ще наследи

вечен Живот" (Мат. 19:28а, 29)

Пресмятане на цената

Господ Исус никога не се е опитВал да примами хо-

рата към поВърхностна изпоВед на Вяра. Той не се е

стремил да приВлича много хора чрез популярни и

приятни за слушане проповеди.

Дори напротиб, когато хората са започвали да се

тълпят след Него, Той се е обръщал към тях и ги е

пресяВал, като е пропоВядВал най-строгите изискВа-

ния на ученичестВото.

90

При един такъВ случай нашият Господ предупреди

тези, които биха го последВали, да пресметнат це-

ната. Той каза:

„Защото кой от Вас, когато иска да построи

кула, не сяда първо да пресметне разноските —

дали ще има с какВо да я доизкара? Да не би,

като полоЖи осноВа, а не моЖе да доВърши,

Всички, които гледат, да започнат да му се

присмиват и да казват: Този човек започна да

строи, но не моЖа да доВърши. Или, кой цар,

който отива на Война срещу друг цар, няма да

седне първо да се посъветва — моЖе ли с десет

хиляди да се противопостави на онзи, който

идва срещу него с двадесет хиляди? Иначе, дока-

то другият е още далеч, изпраща посланици да

иска условия за мир." (Лука 14:28—32)

Тук Той сраВняВа ЖиВота на християнина със стро-

ително предприятие и с Война.

Пълна глупост е да се започне строеЖ на кула, каз-

Ва Той, ако не сме сигурни, че имаме достатъчно

средстВа да я довършим. В противен случай недо-

Вършеният строеЖ ще остане като паметник на

нашата липса на предВидлиВост.

Колко Вярно! Едно е да Вземем решение за Хрис-

тос под Въздействие на горещите емоции на някоя

масоВа еВангелизация. Но съВсем друго е да се отре-

чеш от себе си, да носиш кръста си Всеки ден и да

следбаш Христос. Макар че не ни струВа нищо да

91

станем християни, доста скъпо струВа да бъдем

последователни ученици, ходещи по пътя на Жерт-

Вата, отделянето и страданието заради Христос.

Едно е да започнем християнското състезание доб-

ре, но съВсем друго е да се бъхтиш В него ден след

ден, В хубаВо и лошо Време, В благополучие и В беда,

В радост и В скръб.

НаблюдаВа ни един критичен сВят. По някакъВ

странен инстинкт той знае, че християнският Жи-

Вот изискВа Всичко или нищо. Когато Вшкда истин-

ски християнин, той моЖе да се подиграва, да се

присмиВа и да го мрази, но Вътрешно има дълбоко

уВаЖение към чоВека, който се предал безрезервно

на Христос. Но когато ВиЖда полу-християнин, той

изпитВа към него само презрение. Той го подиграва с

думите: „Този започна да строи, но не моЖа да дои-

зкара! Голям шум Вдигна, когато поВярВа, но сега не

е по-различен от Всички нас. Тръгна с голяма ско-

рост, а сега едба се Влачи."

ЗатоВа Спасителят казВа: „По-добре да беше

пресметнал цената!"

Втората Му илюстрация представя един Владе-

тел, който трябВа да обяВи Война на друг. Не би ли

било разумно най-напред да прецени дали с десетхи-

лядната си армия моЖе да излезе срещу армия, наб-

рояВаща дба пъти повече? Колко абсурдно би било

пърВо да обяВи Война, а после да праВи сметки, кога-

то армиите Вече настъпват една срещу друга.

Единственото, което би му останало тогаВа, е да

92

разВее бяло знаме u ga изпрати посланици, които,

пълзейки робски В праха, да искат услоВия за мир.

Сравнението на християнския ЖиВот с Война не е

преуВеличение. Има ги Жестоките ВрагоВе — сВе-

тът, плътта и дяВолът. Има обезсърчения, проли-

Ване на кръВ и страдания. Има дълги изтощителни

часоВе на бдение В очакВане на сбетлината на деня.

Има сълзи, теЖък труд и изпитания. И Всеки ден —

смърт.

Всеки, който си поставя за цел да следВа Христос,

трябВа да помни Гетсимания, ГаВата и Голгота. И

след това трябВа да пресметне цената. Тя е или аб-

солютно посвещение на Христос, или хленчеща ка-

питулация с целия позор и униЖение, които тя озна-

чава.

С тези две илюстрации Господ Исус предупреди

слушателите Си да не Вземат импулсиВни решения

да станат Негови ученици. ТоВа, което Той би могъл

да им обещае, са гонения, страдания и скърби. Те

трябВа пърВо да пресметнат цената.

А какВа е цената? СледВащият стих даВа отгоВора:

И така, ако някой от Вас не се отрече от Всич-

ко, което има, не мозке да бъде Мой ученик.

(Лука 14:33)

Цената е „Всичко" — Всичко, което чоВек има и е.

Така беше за самия Спасител. Не моЖе да бъде по-

малко и за онези, които ще Го последват. Ако Този,

който беше неизразимо богат, доброволно стана

93

беден, възмоЖно ли е НегоВите ученици да спечелят

наградата по по-еВтин начин?

След тоВа Господ Исус заключи беседата Си със

следните думи:

„Добро нещо е солта, но ако самата сол обезсо-

лее, с какво ще се подправи? Тя не струва нито

за земята, нито за тор; а я изхвърлят навън."

(Лука 14:34)

В библейски Времена хората изглеЖда не са имали

чиста сол, каквато имаме ние днес. Тяхната сол е

съдърЖала различни примеси, като например пясък и

др. Било е възмоЖно солта да изгуби солеността си;

тоВа, което е оставало, е било безвкусно и безпо-

лезно. Не е било ВъзмоЖно да се използВа нито като

сол, нито за наторяВане. Понякога е била използба-

на, за да се праВят пътеки. Така че „тя вече за нищо

не става, освен да се изхвърли навън и да се тъпче от

хората"(Мат. 5:13)

ПрилоЖението на тази илюстрация е ясно. Има

една глаВна цел на същестВуВането на християнина

— да прослаВи Бога с един ЖиВот, който е изцяло

поЖертВан за Него. Християнинът моЖе да изгуби

Вкуса си, като събира съкровища на земята, гршкей-

ки се за собстВеното си удобство и удоболстВие,

опитВайки се да си създаде име В сбета, като про-

даВа ЖиВота и талантите си на недостойния сВят.

Ако Вярващият пропусне главната цел на същест-

вуването си, той пропуска всичко. Той не е „нито

94

полезен, нито красиВ". НегоВата съдба е като безв-

кусната сол да бъде тъпкан от хорските крака —

чрез техните подигравки и презрение.

Последните думи са следните:

„Който има уши да слуша, нека слуша."

Много често след теЖки думи нашият Господ доба-

вя тази фраза. Като че ли Той е знаел, че не Всички

хора ще ги приемат. Знаел е, че някои ще се опит-

ват да ги изтълкуват преносно, да притъпят ост-

рието на Неговите остри изисквания.

Но е знаел също, че ще има и отВорени съриа, мла-

ди и стари, които ще се преклонят пред изискВани-

ята Му, за които Той е достоен.

Така че Той остаВи Вратата отворена! „Който има

уши да слуша, пека слуша" Чуващите са тези, които

пресмятат цената и казВат:

Аз съм решил да следвам Исус.

И cujH да остана, пак ще Го следвам.

Светът е зад мен, пред мене е кръстът —

Без път назад. Без път назад.

95

Сянката на

мъченичеството

Когато чоВек е истински посветен на Исус Хрис-

тос, изглежда че за него не е Важно дали жиВее, или

умира. Важното е само Господ да бъде прослаВен.

Когато четете „Триумфът на Джон и Бети

Стам"28, ще забележите нещо, което се поВтаря

през цялата книга — „...Христос да бъде ВъзВеличен В

тялото ми —било чрез Живот, или чрез смърт". (Фи-

лип. 1:20)

Същият nogmekcm се откриВа и В писанията на

Джим Елиът. Още като студент В Уийтън Ко-

лидж, той пише: „ГотоВ съм да умра за аука-индиа-

нците" По друго Време той пише: „Отче, Вземи жи-

Вота ми — да, кръВта ми, ако желаеш; нека ТВоят

огън ги погълне. Те не са мои, за да ги пазя. Вземи ги,

Госпди, Вземи Всичко. Излей жиВота ми като жерт-

Вен дар за сВета. КръВта има стойност само

когато се излиба Върху ТВоя олтар."

Изглежда, че много от героите на Вярата са дос-

тигнали същото ниВо В отношенията си с Бога. Те

са осъзнали, че „ако Житното зърно не падне В земя-

та и не умре, то си остава самотно, но ако умре,

96

дава много плод." (Йоан 12:24) И me са били готоВи

да станат тоВа Житно зърно.

Спасителят е учел СВоите ученици точно на

тоВа разбиране: „Защото, който иска да спаси живо-

та си, ще го изгуби; а който изгуби живота си заради

Мен — той ще го спаси." (Лука 9:24)

Колкото побече размишляваме за тоВа, толкоВа

по-разумно ни се струВа то.

ПърВо, нашият ЖиВот и без тоВа не е наша собс-

тВеност. Той принадлежи на Онзи, който ни купи с

цената на СВоята безценна кръВ. МоЖем ли егоис-

тично да стискаме за себе си нещо, което принадле-

Жи на друг? Чарлз Стъд е дал за себе си такъВ от-

гобор:

„Знаех, че Исус е умрял за мен, но изобщо не раз-

бирах, че ако Той е умрял за мен, аз вече не при-

надлежа на себе си. Изкупление означава да бъдеш

откупен обратно, така че или трябваше да ста-

на крадец, като задържам това, което не е мое,

или в противен случай трябваше да предам всич-

ко на Него. Когато осъзнах, че Исус Христос е

умрял за мен, вече не ми се вюкдаше тежко да се

откажа от всичко заради Него."

Второ, Всички ние и без тоВа ще умрем, ако меЖ-

дуВременно Господ не дойде. По-голяма трагедия ли

е да умреш В слуЖба на Царя, отколкото като поре-

ден номер В статистиката за злополуки? Не е ли

бил праВ ДЖим Елиът, като е казал: „Не е глупак

97

онзи, който gaBa оноВа, което не моЖе да задърЖи,

за да получи оноВа, което не моЖе да изгуби"?

Трето, тбърде логично е, че ако Господ Исус умря

за нас, най-малкото, което бихме могли да напра-

Вим, е и ние да умрем за Него. Ако слугата не е по-

горен от господаря си, какВо праВо имаме ние да

Влезем В небето по по-приятен начин от Него? ТоВа

разсъждение е накарало ДЖон Стъд да каЖе: „Ако

Исус Христос е Бог и е умрял за мен, тогаВа няма

ЖертВа, която е прекалено голяма, за да я направя

за Него"

И последно, престъпление е да стискаме ЖиВота си,

когато чрез смелото му ЖертВане би могло да се

излее Вечно благословение Върху нашите блиЖни. Хо-

рата нерядко дабат ЖиВота си В интерес на някак-

Ви медицински изследвания. Други рискуват ЖиВота

си, за да спасят любимите си хора от горящи сгра-

ди. Мнозина други умират В битки, защитавайки

страната си от ВраЖески сили. Колко според нас

струба ЖиВотът на чобека?

Вюкдам душите им — на хората край мене:

оковани завоеватели, поробени царе.

Втренчени с празни очи в своите въЖделения,

съдърЖащи външното са/по — на смъртта

синове.

98

Непоноаьп копнакме Връхлита с Вълнение,

разтърсва ме, ломи като тромпетен зов —

Да ги спася! Да изгоря за тяхното спасение,

Живота си да дам, за Жертва съм готов!

У. X. Майърс

Не от Всекиго се изискВа да даде жиВота си като

мъченик. Кладата, куршумът, гилотината са запа-

зени за малцина избрани. Но Всеки от нас трябВа да

има духа на мъченик, реВността на мъченик, Всеот-

дайността на мъченик. Всеки от нас може да ЖиВее

като онези, които Вече са пожертВали сВоя жиВот

за Христос.

Дали съм болен, или здрав,

с кръст теЛък или със корона,

Дсьги съм мълния, или дъга —

захвърлям тяло и душа:

За Бога да ги преора.

Наградите на истинския

ученик

ЖиВот, изцяло предаден на Господ Исус, има сВоя-

та дълбока Вътрешна награда. В следването на

99

Христос има радост и удоВлешборение, които са

ЖиВотът В най-истинския смисъл.

Спасителят не ВеднъЖ е казбал: „Който изгуби

jkuBoma си заради Мен, той ще го намери."'Този НегоВ

израз се, среща В четирите еВангелия по-често от

почти Всичко, което е гоборил. (Вж. Мат. 10:39,

16:25, Марк 8:35, Лука 9:24, 17:33, Йоан 12:25.) Защо

се поВтаря толкоВа често? Не е ли защото изтък-

Ва един от най-фундаменталните принципи на хрис-

тиянския ЖиВот — че ЖиВот, стискан за себе си, е

ЖиВот изгубен, а ЖиВот, поЖертВан за Него, е Жи-

Вот намерен, спасен, прекрасен, Вечен?

ПолоВинчатото християнство моЖе да Ви осигу-

ри само едно мизерно същестбубане. Да бъдеш го-

тоВ на Всичко за Него е най-сигурният начин да се

радВаш на БоЖието най-добро.

Да бъдеш истински ученик означаВа да си роб на

Исус Христос и да откриеш, че слуЖбата за Него е

съвършената сВобода. СВободата се крие В стъп-

ката да каЖеш: „Обичам Господаря си. Няма да си

изляза свободен."

Истинският ученик не затъВа В дребни занимания

и Временни неща. Той се занимаВа с Вечното и, как-

то Хъдсън Тейлър, се наслаЖдаВа на лукса да има

съВсем малко неща, за които да се гриЖи.

Той е като непознат, и Все пак добре познат. Ма-

кар и непрекъснато умиращ, той Все пак ЖиВее. На-

казВан е, но не е умъртвен. НаскърбяВан, но Винаги

100

радостен. Макар u беден, npaBu другите богати. Той

няма нищо, но притеЖаВа Всичко. (2. Кор. 6:9, 10)

И както моЖе да се каЖе, че ЖиВотът на истин-

ския ученик е ЖиВотът с най-голямо духоВно удоВ-

летВорение В този сВят, със същата сигурност

моЖе и да се каЖе, че тоВа е ЖиВотът, който ще

бъде най-богато награден В идВащия сВят. „Защото

Човешкият Син ще дойде в славата на Своя Отец със

Своите ангели; и тогава ще отплати на всекиго спо-

ред делата му." (Матей 16:27)

ЗатоВа истински блаЖен и през бремето, и ВъВ

Вечността е онзи чобек, който моЖе да каЖе заед-

но с Бордън Йелски:

„Господи Исусе, свалям ръцете си от кормилото на

ЖиВота си. Седни Ти на негоВия престол. Промени

ме, очисти ме и ме използвай по СВоята Воля!"

101

Не поЖела Той

„Не поЖела Той никой да погине"!

Исус слезе от славата, от трона Си;

за света ни, паднал и изгубен, се смили;

И от любов на кръста Сам изля Живота Си!

Погиващи, погиващи! Отчаяни вървят ...

сърца прекършени, товарът ги препъва...

Кой ще им покаЖе спасителния път?

И кой ще ги привдигне нататък да пътуват?

„Не поЖела Той никой да погине"!

Затуй облече като нас скръбта и болката;

Дойде да търси и спаси погиналото;

превързва рани, бърше съ/гзи бликнали.

Погиващи, погиващи! Отмина Жетвата!

Жетварите са малко, а близо е нощта.

Отиваш ли? — Исус те вика, чуваш ли?

ти трябва да спасяваш погиващи души!

За удоволствия намира ни се време,

а колко малко ни остава за Христа.

Ти даваш на света, за грюки, суетене,

а не на робите — храна и свобода.

Погиващи, погиващи! Чуй ги как викат:

КаЖете ни, ни молят, за Спасителя Исус!

Ах, уморени сме от теЖкото си бреме,

сълзи на скръб очите ни мъглят.

102

„Не пожела Той никой да погине"!

Последвахме Те, как можем да живеем

бездейно покрай някоя погиваща душа?

Да нямаме ни помощ, ни сърце за нея?

Погиващи, погиващи! — Нима ще сме спокойни?

Прости ни, о, Учителю! И пак ни вдъхнови!

От светското измий ни: да можем да живеем

за вечните Ти стойности — и вярно, и достойно.

Люси Р. Майер

103

БелеЖки:

1. Н. A. Evan Hopkins

2. C. A. Coates

3. Anthony Norris Groves

4. „Men of His Right Hand," THE WITNESS MAGAZINE,

January, 1961.

5. Walterick Publishers, Box 2216, KCK 66110

6. Grubb, Norman, C. T. STUDD, Lutterworth Press, 1954, p. 64.

7. Elliot, Elisabeth, SHADOW OF THE ALMIGHTY, Harper and

Brothers, 1958, p. 246.

8. George Muller

9. Andrew Murray

10. АВторът е писал настоящото през 70-те; днес сВетът,

разбира се, е променен.

11. Findley

12. James Denny

13. Ryle, PRACTICAL RELIGION, London: James Clarke &

Co., Ltd., 1959, p. 130.

14. C. H. Macintosh

15. E. W. Moore

16. Samuel Ridout

17. J. H. Jowett

18. Wenham

104

19. Dinsdale T. Young

20. C. H. Spurgeon

21. John Mott

22. Harry Smith Leiper

23. C. T. Studd

24. Gordon Arnold Lonsdale

25. TIME MAGAZINE, February 17, 1961.

26. Gustafson, Wesley L., CALLED BUT NOT GOING, Chicago:

IVCF Press, p. 10.

27. Cable and French, AMBASSADORS FOR CHRIST, Chicago:

Moody Press.

28. THE TRIUMPH OF JOHN AND BETTY STAM

105

Истинският ученик на Христос е без гри-

жата да си спечели приятели, без надеж-

дата или копнежа по светските блага,

безчувствен към светските загуби, без

грижа за живота си, без страх от смъртта.

Той е човек без положение, без звание,

без родина. Човек, завладян от една ми-

съл — благовестието на Христос. Човек,

преследващ една-единствена цел — Бо-

жията слава. Глупак, дори доволен от това

да бъде считан за глупак заради Христос.

Наречете го ентусиаст, дърдорко, или

каквото и да е друго странно определе-

ние, което светът може да му даде. Но

нека бъде странен. В момента, в който го

нарекат търговец, собственик, гражда-

нин, богаташ, светски човек, дори човек

на здравия разум, с характера му вече е

свършено...

Читателю, в ръцете си държиш въглен,

който може да запали твоето и много дру-

ги сърца за истинско следване на Хрис-

тос.

Готов ли си да гориш за Божията слава?

71-~\

Table of Contents

True Discipleship - (German Edition: Wahre Jüngerschaft)